• PASEKA •

ANEB

OPILÉ BANÁNY SE VRACEJÍ

/TŘETÍ VYDÁNÍ/

PASEKA

PRAHA

LITOMYŠL

2011

Tuto knihu věnuji posádce člunu,

s níž jsem se snažil před lety pokořit Červený mlýn,

a zejména těm bezejmenným mužům,

kteří nám tenkrát hodili lano.

© Petr Šabach, 2003, 2011

Cover © Jan Šabach, 2005, 2011

ISBN 978-80-7432-149-8 (ePub)

ISBN 978-80-7432-150-4 (mobi)

• Já například nevím ani to, v který porodnici sem se narodil a v kolik hodin sem se narodil, a to je dost nutný už jen kvůli pitomýmu horoskopu. Matky se na to zeptat bohužel nemůžu, takže si to jen tak představuju. Představuju si to asi takhle: Je horká arizonská neděle, je pravý poledne a nade mnou se tetelí hvězda. Obrovská zlatá hvězda na propocený modři nebeský klenby. „To je divný…,“ myslím si, protože, když se člověk líhne na svět, očekával by, že ho uvítá někdo aspoň s jednou atestací anebo - přinejhorším - nějaká ta porodní bába, ale šerif?! „Dyť sem eště nestačil nic províst…,“ říkám si a vyděšeně si měřím toho tlustýho brunátnýho chlapa před sebou, kterej mi míří na hlavičku koltem a mezi zubama cedí: „Tak polez, mladej!“ „Helejte,“ povídám já, „nechci tady dělat potíže. Jenom projíždím,“ a když se pak s mlasknutím vyloupnu celej, tak další, co slyším, je, jak mi šerif potichu a důrazně radí: „Žádný blbosti! Ruce polož hezky vopatrně na břicho svý maminky a roztáhni nohy!“

Opírám se dočista grogy a rozechvělej, protože mám eště slabý nožičky, dívám se na to, jak sem zřízenej od krve a plodový vody, a tak jen přes rameno prohodím: „Ji z toho vynechte… neměla ponětí, koho u sebe přechovává. Slibte mi, šerife, že jí dáte pokoj!“ a on po krátký úvaze pokejvá hlavou a zašeptá: „O.K., ty mi stačíš, synku…“ Nějak takhle se to muselo semlít a pak už sem se z průšvihů nevyhrabal.

„Já mám pocit, že sem se narodil někdy k ránu, ale jistej si tím nejsem,“ povídám věštkyni, což nebyla žádná ježibaba s koulí, ale velmi příjemná paní ve středních letech a o tom, že je to věštkyně, nebylo vůbec pochyb, protože mi před okamžikem sdělila, že v mým životě vidí jasně ryby a nože a že tomu moc nerozumí, ale jestli to souhlasí. „Jasně že souhlasí,“ řek sem. „Stoprocentně to sedí!“ „Poslyšte…,“ pronesla zamyšleně, když si prohlížela moji dlaň, „co to máte s tou čárou života? To vypadá na to, že jste si chtěl trochu začarovat… Že mám pravdu!“

„Chtěl sem ji protáhnout. Nožíkem…,“ zamumlal sem, „rybičkou. Byl sem malej…“

„Hmmm…,“ vzdychla, „jenže tím jste mi to trochu zkomplikoval.“

„Promiňte.“

„A sobě taky,“ dodala. Mlčel sem a cejtil se provinile.

„Víte, já vám ten horoskop můžu sestavit i bez hodiny vašeho narození, ale nebude holt tak přesný, takže jestli máte možnost se někoho zeptat, tak to radši udělejte.“

„Otce bych se moh zeptat,“ řek sem. „Jedu ho za pár dní navštívit. Snad si to pamatuje…“

„Tak ho navštivte, a až to zjistíte, tak zase přijďte. A víte co? Máte ještě ten nožík? Přineste mi ho. Potřebovala bych nějaký předmět, který jste měl v mládí často u sebe.“

„To bude asi fuška,“ řek sem.

„O tom nepochybujte,“ usmála se na mě mile.

• „Takže eště jednou…,“ vzdych sem si nahlas a sám sobě poradil: „Použij stejnou metodu, jako když hledáš klíče!“ Šel sem ke dveřím, stoup si k nim zády a snažil se co možná nejvíc soustředit, jenže on je přece jenom rozdíl v tom, když hledáte klíče, s kterejma ste přišli včera domů, a protože ste doma, tak ste si logicky museli odemknout, víte, že někde musej bejt, a to ostatní už záleží jenom na tom, jestli budete mít štěstí hned, anebo potom, a tak ste celkem klidný a říkáte si věty jako: „No dobře, tak sem přišel, odemk a kam sem tak asi moh jít potom? Do kuchyně? Do koupelny? Na záchod?“, a mezi tím, když se rozhodnete vypátrat věcičku, kterou ste neviděli dobrejch třicet let a jen tušíte, že někde tady to přece musí bejt!, což byl právě můj případ, jelikož sem se rozhod najít nožík, kterej mi kdysi daroval můj vlastní otec. Tady vám nepomůže žádná kuchyňská logika. Takovejhle objekt může bejt prakticky všude, a když něco může bejt v jediným momentu prakticky všude, vyplývá z toho, že to taky může bejt v tom samým momentu prakticky nikde… „Možná na dně nějakýho šuplíku,“ říkal sem si, „nebo v jedný z těch krabic, co mám ve sklepě…,“ a protože se mi do sklepa, o kterým sem dodnes přesvědčenej, že v něm straší, dvakrát jít nechtělo, rozhod sem se začít těma šuplíkama. Vyndal sem první z psacího stolu, a ačkoli mi už předem bylo jasný, že tam ta rybička nebude, protože do něj nakukuju dost často, vynechat sem ho nemoh z toho prostýho důvodu, že sem chtěl bejt pečlivej. Vysypal sem jeho obsah na zem a rovnal pak zase všechny věci zpátky s tím, že sem velice pozorně promnul v prstech nejenom obálky, ale i jednotlivý papíry, co se tam válely, a choval sem se prostě tak, jako bych předpokládal, že ten nůž může bejt kdekoliv. Když sem takhle probral první, pustil sem se do dalšího, velmi nebezpečnýho šuplete číslo dvě. Nebezpečnýho proto, že v něm mám naházený fotky a probrat se haldou fotek jen tak mechanicky, to je skoro nadlidskej výkon, vyžadující odvahy hrdiny z antickejch bájí, kterýmu bohové řekli: „To, co hledáš, je za tou horou obrázků, ale věz, že jakmile se před byť jen jediným na okamžíček zastavíš, zkameníš nebo jinak bídně zhebneš!“ A tenhle hrdina to samozřejmě nevydrží, aby se na chvíli cestou nezakoukal, a nebejt jistý bohyně, co se po ní jmenuje kdejakej margarín „s chutí máslovější než máslo“, jak se tvrdívá na obalech, tak bysme o něm dneska mluvili ztlumeným hlasem. Jednou rukou sem si zakryl oči, abych se snad nedopustil stejný chyby, a na vteřinu sem zauvažoval i o tom, zda nepoužít šátek, kterej by mě chránil před tím hrozným pokušením, a najednou se stejně přistihnu při tom, jak zadumaně zírám na jednu fotku a pomaličku chladnu od nohou, jako kdybych vypil číši bolehlavu, a to je, jak je všeobecně známo, první příznak toho, když kameníte, a kolem jako naschvál žádná bohyně s vůní pomazánky, která by mě z týhle šlamastyky vysekala. Nemá ani smysl, abych říkal, že mně se to děje často, protože - upřímně řečeno - mně se děje pořád, že se ztrácím při pátrání, kterýmu se říká „životní pouť“ a podobně nadneseně, a vždycky to má zezačátku na svědomí nějakej detail, kterej v momentě nabobtná do takovejch rozměrů, že nestačím zírat. Co já pamatuju, ztrácel sem se od dětství a jít se mnou v létě na procházku, a to i někam vyloženě blizoučko, znamenalo pro mý rodiče, aby s sebou vzali pro jistotu jídlo tak na tři dny, nějakou tu teplou deku, lana, baterky, pár světlic a samozřejmě megafon. Já nevím, jestli mě mamka, když sem byl dítě, vodila na provázku, ale jestli jo, stejně jí to asi nebylo moc platný, protože jak se znám, já sem se z něj určitě už nějak vyvlík nebo sem ho přežužlal svým mléčným chrupem a šel si za svým. Na svou obranu musím poznamenat, že kolikrát to nebyla výhradně moje vina. Prohlížel sem si třeba obrázkovou knížku, která mě uvedla do stavu sokratovský ztuhlosti čili zkamenění, a lidi kolem mi říkali: „Moment, mládenče!“ a „Nemohl bys jít s tou knížkou krapítek stranou?!“, a tak já nejdřív jen tak poodstoupil a pak eště kousek a najednou se proberu a stojím na Sněžce, kde se zatajeným dechem pozoruju ten nejúžasnější západ slunce, co sem kdy spatřil. Tátovi sem se kdysi ztratil na fotbale, a to mi ho pak bylo doma, když mě přived policajt, fakt líto, jak ho máma mydlila pěstičkama, jindy mě našli, jak sedím, děťátko sotva tříletý, na kolejích a blokuju tramvajovou dopravu, a jednou nás na ulici fotil fotograf jako rodinku, a teprve když nám tu fotku poslal, tak si naši všimli, že na ní chybím, a vyhlásili pátrání. Ztrácel sem se prostě za všech okolností, a nejenom já osobně, ale spolu se mnou i věci, který nějak souvisely s mým životem, jako například tenhle proklatej nožík. Eště ráno sem ho nepostrádal. To až dopoledne, když sem vyndal z kastlíku obálku a řek si: „To není pravda! To snad ani není možný!“, protože sem hned poznal rukopis svýho táty, ty úsporný inteligentní tahy, který sem jako dítě tak snaživě napodoboval. Tohle sem si nemoh s ničím poplíst. Byl sem ohromenej, ale hlavně tak zvědavej, co mi po třiceti letech, na který vypad z mýho žití, chce, že sem tu obálku roztrh eště na chodbě, a než sem dorazil ke svejm dveřím ve druhým patře, přečet sem ten dopis od začátku do konce. Stálo v něm:

Milý synu!

Věř mi, že se mi po všech těch letech, co jsme se neviděli, nepíše zrovna lehce, ale chci, aby sis uvědomil, že ne všechno, co se v mém životě seběhlo, jsem měl možnost v dostatečné míře ovlivňovat podle svých představ. Rád bych tě hned na začátku svého dopisu upozornil na to, že jsem tvou matku nepřestal nikdy milovat, a to i přesto, že mi z posledních let našeho soužití učinila pravé peklo. Za prvé tedy chci, abys pochopil, že můj tehdejší odchod představoval jedinou možnost, jak zachránit sám sebe, a tím - paradoxně - i vás, a za druhé: byl bych moc rád, kdyby sis uvědomil fakt, že jsem se nikdy nevyhýbal povinnosti platit na tebe řádně výživné, a to i v době tvých - pravdaže trochu delších - studií. Prosím, abys vzal tyto skutečnosti v potaz ještě předtím, než si promyslíš odpověď na můj následující návrh. V termínu 10. - 20. 6. si odskočím z Mnichova do Skalice, kde budu ubytován v hotelu Regent. Nemáš to tam z Prahy zas tak daleko, jsou tu vynikající rybářské podmínky, a tak mě napadlo: Nechtěl bys se mnou strávit víkend? Pokoj pro tebe bych zajistil bez problémů, jelikož mám v tomto hotelu jistou finanční účast - jinými slovy - on mi prakticky patří. Ale o tom všem snad až ústně.

P. S. Pamatuješ na toho našeho úhoře? Mohli bychom to po letech zopakovat. Co říkáš?

Určitě se ukaž. Táta

Seděl sem nad tou nenadálou porcí štěstí a nevěděl, co si myslet. Je mi čtyřicet a od mejch jedenácti let mě vychovával (naštěstí ne moc) otčím Bedřich. Svýho biologickýho otce bych na ulici s největší pravděpodobností nepoznal, protože sem ho celou tu dobu neviděl, a jediný kloudný vzpomínky, co na něj mám, sou vzpomínky od řeky, protože táta bejval rybář. Což o to, to byl Bedřich koneckonců taky a možná, že právě díky tomu nenadělali tyhle dva v mý dětský hlavičce žádnej bordel navíc, protože nejdřív sem chodil na ryby s jedním, pak s druhým a pozdějc prostě sám. O tátovi sem věděl akorát to, že žije s nějakou ženskou v Mnichově a že spolu maj snad dvě děti a nic víc. Dlouho, dlouho sem zíral na těch pár řádek a říkal si:

„Chci se s ním vidět, nebo ne?“ Dumal sem nad tím, a najednou sem si musel připustit, že mě ta představa vidět pravýho otce docela láká. Kdyby pro nic jinýho, tak pro to, že bych se ho rád zeptal na pár detailů ze svýho mládí. Takže sem vzal papír a nadepsal ho: „Ahoj, dneska mi přišel tvůj dopis…“

• „Haló!“ zatřás se mnou Honza Břečka.

„Jasně…,“ řek sem.

„Jasně co?“ zeptal se Břečka, a tím mě definitivně dostal, protože věděl, že sem byl chviličku zasněnej. Zasněnost je moje prokletí. Já tomu teda říkám zasněnost, i když ostatní tvrděj, že mám normální vokna a že takovýhle vokna maj k zasněnosti hodně daleko, ale to je koneckonců jedno, jak to nazvem. Prostě trpím tím, že podstatnou část života trávím někde jinde, než kde mám právě bejt. Na tohle sem velmistr. Už když sem sedával ve škole, teda myslím mý tělo (moje duše se poflakovala někde za rohem), a ušima, který sem nechával fungovat pořád tak na dvacet procent, sem zaslech jakoby z nějaký šachty svý jméno, což je zvukovej vjem, z kterýho mám snad největší děs, trval mi návrat zpátky vždycky nesmírně dlouho. Říká se tomu „umění přepnout“ a já měl s tímhle přepínáním vždycky co dělat. Vidím se, jak kráčím k tabuli, kterou hyzdí nějaká rovnice, a ptám se v duchu sám sebe: „A co my dva máme jako společnýho?!“, zatímco moje duše se uprostřed pastvy kdesi v dálce zarazí, nastraží slechy a teprve pak vyráží za mnou. Moh bych na ní zavolat: „Teď už se na to klidně vykašli! Teď už mi moc nepomůžeš!“, ale to bych ji musel mít, to bych tu bestii, která si to teďka mete někde po polích a lukách, která se řítí kol rozervanejch skal a přeskakuje výmoly, potoky a strouhy, musel vodit na provázku stejně tak, jako vodívali mě. Co je mi platný, že se nakonec s jazykem na vestě vřítí do třídy, upře na mě svý nevinný modrý oči a panáčkuje, jen aby si mě zase získala? A jen jí odpustím, už zase zdrhá.

Je po zvonění, je odpoledne a já skáču s rozeběhem do bazénu, a teprve v letu na mě zdálky zahaleká, že na tabulce, kterou jsem právě minul, stálo: VYPUŠTĚNO ZA ÚČELEM ČIŠTĚNÍ!

„Něco o cestě ste říkali…,“ vzpomněl sem si.

„Mluvili sme o tejdnu na řece, vole. Ptal sem se tě, jestli pojedeš.“

„Jasně,“ řek sem, „jasně že pojedu. Dyť sem to sám vymyslel!“

„Tak je to domluvený,“ uzavřel to Honza Břečka a objednal další piva. No a pak sme si na to připili.

Od tý doby, co se Břečka oženil, sem ho měl dost často na krku. Je fakt, že sme si všichni už od samýho začátku mysleli, že mu to vzhledem k jeho povaze asi moc dlouho nevydrží, a hodně naznačil už při samotným svatebním obřadu. Je to už nějakej pátek, ale pořád vidím tu šílenou scénu před očima. Čekali sme na něj s Víťou před radnicí. Stáli sme u zábradlí, v klopách myrty a tak trochu stranou od ostatních, protože sme je, upřímně řečeno, moc neznali. Víťa byl tenkrát nervózní jako ratlík, a dokonce mi řek o cigáro. Podal sem mu krabičku a říkám mu jasně, a eště sem si při tom ukazoval na pusu, ať dává bacha, protože Víťa je tetřev hlušec:

„Klid, ty se neženíš, tak co blbneš?!“

„Nelíbí!“ odpověděl mi tou svou řečí, který rozumím jen já a eště pár jedinců. Podíval sem se nenápadně stranou směrem ke svatebním hostům a v duchu sem Břečku musel politovat. Víťa měl pravdu. Taky se mi ta skupinka moc nezamlouvala, ale divte se všem těm strejcům a tetám s modrejma přelivama, když už tam tvrdli takovou dobu.

„Jestli se na to vybod, tak ho zabiju!“ ubezpečoval sem Víťu, kterej nešikovně pokuřoval.

„Já si na to musel pučit hadry! Boty mám pučený! Jediný, co mám na sobě vlastního, sou spodky!“ syčel sem mu do tváře. Před radnici vyběhla nějaká madam a všechny upozorňovala, že obřad musí bezpodmínečně začít hned, protože za chvíli následuje další. Zjišťoval sem, že kromě Moniky, což byla budoucí paní Břečková, a Honzovejch rodičů tu všichni stáli jako sochy a hleděli do dálky, čehož využily zejména děti a běhaly mezi tou galerií na chodníku, hlasitě vejskaly a pravděpodobně si přály, aby se jejich rodiče z tohodle stavu už nikdy neprobrali. Dospělí sledovali roh ulice, kde se podle jejich představ měl Břečka vynořit, ale jak už to tak v životě bejvá, všichni se pletli, takže když se z postranní ulice přiblížil taxík, byla k němu většina zkamenělců otočená zády. Ani já, ani Víťa sme okamžitě nepochopili, která bije, protože výstup z vozu Břečka poměrně zvládnul. Prozradil ho až prvý a zejména pak druhý krok a zavrávorání provázený výkřikem: „Mám ráda žužu, taková jsem já!“ Teprv teď se všichni otočili jako na povel. „Podívám se a vidím…,“ říkával kdysi můj otčím Bedřich a myslel tím to, že sou situace, kdy není třeba ztrácet čas studováním, kdo je kdo. Člověk před náma nespal minimálně dvě noci. Monice klesly ruce se svatební kyticí, ale jinak se držela statečně. Její rodiče pobledli, neochotně ho objali, a to spíš proto, aby ho stabilizovali, a pak už ho táhli rovnou do svatební síně. Břečka se nechal poslušně víst až na to, že nad hlavou mával kazetou a všem kolem vysvětloval: „Tohle si nechám dneska zahrát! V té písni je vše!“, a hned jak sme se ocitli v předsálí, začal se pídit po člověku, kterej by tam měl na starost hudbu. Ta samá madam, která nás strašila na chodníku, se na mě křečovitě usmála, požádala mě o občanku a pak šla shánět svědka nevěsty. Když míjela Břečku, tak utrousila: „Oddávat vás bude magistr Přidal…,“ což asi neměla dělat, protože jen co Honza tuhle informaci zpracoval, přestal si prozpěvovat a zvolal: „Vážený magistře Přidale! Rádi bychom vám něco přidale! Ale! Vzhledem k tomu, že vy, Julius Fučík a vám podobní…,“ ale řeč nedokončil, protože jednak mu Monika zacpala hubu kytkou a jednak se otevřely dveře do síně, z který se linuly slavnostní tóny varhan. Nějaká hezká slečna si rychle stoupla vedle mě a usmála se, z čehož sem pochopil, že jakožto svědci sme kompletní. Otočil sem se a zahlíd Víťu, kterej se držel až vzádu a všechny převyšoval nejmíň o hlavu, která měla v jeho případě velmi, velmi ustaranej výraz. Napochodovali sme dovnitř a dveře za našimi zády se zavřely s tichým klapnutím. Magistr Přidal vypadal jako člověk, kterej předstírá, bůhvíjak dobře se ráno nevysral, ale prozradilo ho to, jak špatně přehrával, že tam potácejícího se Břečku vůbec nevidí. Ale viděl ho. Viděl ho velmi dobře, a tak zkrátil svou řeč na minimum, dělal, že neslyší to věčný mumlání: „Vážený magistře Přidale…,“ a když sme se všichni podepsali a mlaskla hlučná buranská pusa, kterou měl na svědomí Honza, evidentně si oddych a zmizel. A vtom odkudsi zaburácela píseň „Mám ráda žužu, taková jsem já!“ a Břečka se okamžitě chytil, ta písnička mu vrátila život do žil s takovou razancí, že se roztancoval a ruce vbok, nohy vykopávaje vysoko vpřed, odskákal na chodník a zapad do taxíku, kterej na něj furt čekal. Ostatní se vyhrnuli za ním a v šoku sledovali ruku, která jim mávala na rozloučenou. Bylo by možná zajímavý to zakončit tím, že od tý doby už ho nikdy nikdo neviděl, ale to není pravda. Pravda je jen to, že si Břečka zadělal na celkem slušnej manželskej průser hned první den.

• Seděl sem v hospodě a čekal na Břečku. Na JUDr. Břečku, abychom si správně rozuměli. Přímo naproti mně řvala televize, v který se vysílal nějakej fotbal, ale já ho moc nesledoval, protože mě plně zaměstnával drobeček na hladině mý vodky s džusem. Snažil sem se mu vyhnout, zkoušel sem ho všelijak přelstít, ale bylo to marný, protože ať sem dělal, co sem dělal, ať sem otáčel skleničkou, jak sem chtěl, choval se ten kousek bůhvíčeho, jako kdyby si se mnou hrál, a pořád se přesouval směrem k mý puse. Moh sem ho vyndat klidně prstem nebo párátkem, ale když hrajete hru, musíte se chovat jako hráč. Takže sem šilhal na žlutou hladinu, slídil očima po tom drobku, čekal na Břečku a asi sem se zase zasnil, protože drobek najednou zmizel i s obsahem mý sklenky. Přišel sem do tohodle lokálu kolem desátý ráno, byl sem tady jedinej host, a až na monotónní zvuk zurčící vody ve výlevce tu bylo skoro ticho. Poklidná ranní hodina. Výčepák vybaloval z kartónu cigarety a rovnal je do police nad sebou. Pobrukoval si hlubokým hlasem. Najednou se ve dveřích do kuchyně objevil jeho kolega kuchař, kterej si zavazoval kolem mohutnýho těla zástěru a hlasitě při tom zíval. Výčepák se po něm ohlíd a prohodil: „Máš to nahraný, vole?!“ Ten jen kejvnul hlavou a zmizel v kuchyni, odkud se za chvíli vrátil s kazetou a zasunul ji do videa. „Chceš to pustit hned?“ zeptal se.

„No jasně, dokud tu nikdo není,“ řek výčepák a natočil si malý neboli číšnický pivo.

„Můžu ti říct, že to pěkně posrali…,“ dodal kuchař, a vtom už se rozsvítila obrazovka, po níž pobíhali hráči.

„Jak to tu včera vypadalo?“ ptal se výčepák a loknul si piva, aniž spustil oči z televize.

„Narváno k prasknutí,“ konstatoval kuchař, „dobrej kšeft. Jenže eště lepší by byl, kdyby to ty paka takhle nepodělali, protože jen to skončilo, tak šli všichni domů. Byli nasraný…“

Objednal sem si další pití a zalitoval toho fotbalu, protože až doteď sem tu měl božskej klid, a teď sem musel poslouchat nějakýho pošahanýho komentátora.

„Chaloun…,“ poučil mě hlas z bedny.

„Do hajzlu s Chalounem!“ pomyslel sem si. „Oč zajímavější byl můj souboj s drobečkem…“

„Je to příliš statické!“ znervózněl sportovní komentátor.

„Hm…,“ vydal ze sebe výčepák.

„To je teprv začátek!“ upozornil ho sarkasticky kuchař a taky si natočil číšnický pivo.

„Znovu Chaloun… ale nikoho tam nemá…,“ povzdychl si komentátor.

„Proč stavěli Chalouna?!“ otočil se výčepák plačtivě na kuchaře, kterej jen pokrčil rameny, jako že bůhsuď. Výčepák sledoval obrazovku a poslepu a bravurně balil příbory do papírovejch ubrousků. Do výčepu tiše vstoupil host. Asi tak šedesátiletej obtloustlej muž v klobouku, kterej si - než used - pověsil opatrně na věšák. Pak pečlivě vybral jeden z hromádky pivních tácků a položil ho před sebe. Výčepák mu beze slova ukázal prázdnej půllitr, a když muž kývl, natočil do něj po skle pivo.

„Vlasák na Krňavu, ale ten jen odevzdává…!“ stěžoval si komentátor.

Výčepák přines novýmu hostovi to pivo a řek mu: „Tak tady to je…,“ ale ten ho nevnímal, protože užasle sledoval dění na obrazovce, kde se v předsmrtnejch křečích svíjel Chaloun. Rval drny kolem sebe a vypadalo to, že mu přerazili obě nohy vejpůl nebo že se mu stalo něco eště mnohem horšího.

„To byl doopravdy velmi surový zákrok, ale obávám se, že rozhodčí ho posuzuje jinak,“ volal komentátor, kterej z toho byl úplně na větvi, „ukazuje Chalounovi, aby se okamžitě vrátil do hry!“

„Problém je v tom,“ upliv si kuchař, „že jestli Chaloun něco umí, tak je to filmování.“

Host se zhluboka napil piva a zůstal zírat na televizi, z který se ozývalo: „Tohle Italové umějí. Založit rychlý protiútok s přihrávkami na jeden dotek, a je to tady! Brankář Krňava vyběhl příliš daleko a my si můžeme zapsat, že již v páté minutě zápasu se Italové ujímají vedení jedna nula.“ Host pobledl a nevěřícně něco zamumlal.

„Chaloun zcela zbytečně protestuje. Tohle nebyl ofsajd…,“ říkal smutně komentátor, „a ke všemu by si měl uvědomit, že má u rozhodčího už jeden vroubek…“ Host dopil pivo a jako ve snách pozdvihl prázdnej půllitr tak, aby si ho výčepák všim. Zápas pokračoval a bylo víc než jasný, že na obzoru se rýsuje strašlivá pohroma. Za několik dalších minut kapituloval Krňava podruhý. Host vyskočil, udeřil pěstí do stolu a zařval: „Co to, do prdele, hrajete?!“ Pak se vydal na toaletu a celou cestu jen kroutil hlavou. V tu chvíli se ve dveřích objevila rozesmátá kuchařova hlava: „Eště ho čekaj tři fláky! A dávej bacha, teď vyloučej Chalouna!“ Muž se vracel ze záchodu a v chůzi si zapínal poklopec. Pořád vrtěl hlavou a cestou signalizoval směrem k výčepu, že si dá další pivo právě v momentu, kdy Chaloun brutálním šlapákem zlikvidoval kapitána Italů. Ozval se pronikavej hvizd rozhodčího. Chaloun k němu okamžitě přiběh a něco na něj zařval. Sudí pomalu a nevzrušeně vytáh červenou kartu a vrazil ji Chalounovi před chřípí. „No a je to tady! To bylo opravdu zbytečné!“ ulevil si komentátor. Host pobled a povolil si kravatu. Ani ne za pět minut sme dostali další flastr. „No tak takhle to asi nepůjde!“ ozvalo se z televize, „jako by si naši chlapci ani neuvědomovali, že…“

„Naši chlapci!?“ zakřičel host, „naši chlapci sou primadony! Každej z nich má prachů jak šlupek, a když vo něco de, když se vod nich náhodou něco chce, tak to akorát tak poserou!“ Rozčílil se do tý míry, že se musel postavit, aby se mu líp dejchalo, a zrovna v momentě, kdy se snažil mohutně nasát vzduch do plic, mu sportovní komentátor povídá: „No tak tohle už je skutečná pohroma, to čekal jen málokdo.“ Stojící host zbrunátněl a pak se skácel mrtev k zemi. „Ty vole!“ řek výčepák kuchaři, „víš, co je největší sranda? Že tenhle chlap měl umřít už včera.“

No a jen přišel Břečka, tak sem mu to vypravoval a on mi povídá: „No jasně!“, z čehož sem usoudil, že mě nevnímá. Dali sme si další vodky s džusem a teprve pak sme začali rozebírat ten náš vejlet na lodi. On Břečka s loděma už určitý zkušenosti měl, to je fakt. Vzpomínám si, jak sme jednou seděli v hospodě U Modrý štiky a jak tam jednou Honza přišel s kajakem, že pojede na vodu, že končí s pitím a tak. Dokonce si tenkrát přivázal ten kajak k noze provázkem, aby ho neztratil, jenže jak chodil furt čurat, tak ho už nebavilo ten provázek rozvazovat a zavazovat a nakonec se rozhod, že na tu vodu kašle, a ten kajak, kterej měl notabene z půjčovny, tam u tý Modrý štiky prodal nějakejm lidem za poměrně slušný prachy, když vezmeme v úvahu, že to byli studenti. A druhej nebo třetí den nato se šli jeho rodiče - tedy docent Břečka a jeho paní - projít Nerudovou ulicí, a když míjeli restauraci U Bonaparta, tak paní Břečková povídá: „Zvláštní…, jako by se náš Honzík smál…“ a docent Břečka zvolal: „Ten?! Ale to je vyloučeno! Honzík je přeci na vodáckém soustředění!“ ale přesto mu to nedalo a nakouk do hostince, kde jeho syn právě předváděl, jak udrží pivo na čele nebo něco podobně veselýho. „Honzo,“ řek tenkrát otec dutě, „zaplať, co máš, a pojď ven!“ Takže Břečka vyrovnal svůj, a to zdůrazňuju, svůj účet, a když se schlíple vyloudal ven, povídá mu starej: „Ty jsi, Honzíku, ale hlupák! Myslíš si, že si získáš kamarády tím, že za ně budeš platit?“, z čehož se časem stalo jedno z našich oblíbenejch úsloví.

„V jaký pojedem sestavě?“ zeptal sem se.

„Víťa, ty a já. Jako tenkrát před lety,“ řek.

„Co Ptáčník?“ navrhnul sem.

„Co rovnou Zlámal?“ zeptal se ironicky a mínil tím to, že Zlámal byl za našich mladejch let evidentně největší pako ze třídy. Seděl přímo před Břečkou a svou bezmála dvoumetrovou postavou ho ideálně kryl. Jednou se ho učitel na něco ptal. Ne na něco, ale na to, jak se jmenuje náš prezident. Zlámal stál a podle toho, jak se mu zezadu pohybovaly uši nahoru a dolů, sem tenkrát usuzoval, že Zlámal žvejká. Ostatně Zlámal žvejkal pořád. Celá třída se dobře bavila.

„Zlámale?! To snad nemyslíš vážně?! Ty doopravdy neznáš jméno našeho prezidenta?!“ nevěřícně k němu promlouval třídní. Břečka se naklonil, jak to jen šlo, a zašeptal Zlámalovi do zad „Adolf Hitler!“, jenže on Zlámal byl skutečně blbej, a ke všemu jak eště žvejkal, tak mu asi lupalo v bubínkách, takže to špatně zachytil a najednou povídá užaslýmu učiteli: „Rudolf Kitler.“

„Rudolf Kitler?!“ zešílel třídní a vytřeštil na něj oči plný zoufalství, „kdo je to proboha Rudolf Kitler?!“

„Prezident,“ řekl Zlámal, „náš prezident pan Rudolf Kitler…“

„Inženýr!“ zasyčel Břečka.

„Inženýr Kitler,“ uzavřel to Zlámal a zase si sed. Tak to jen abyste věděli, nakolik si Břečka cenil Ptáčníka. Je fakt, že eště pár vodek protestoval, ale když sem vynes z rukávu eso, a sice to, že Ptáčník má člun, nádhernej vojenskej nafukovací člun, tak kejv a prohlásil: „Ale no tak jo. Dyť je to stejně fuk. Dyť my se stejně nikam nedostanem.“ V čemž se šeredně zmejlil.

Jirka Ptáčník pracuje v bezpečnostní agentuře Falcon Security, a jestli je někdo šťastnej kvůli tomu, že má uniformu, tak je to tutově on, protože si odjakživa přál bejt něco jako policajt, což za bolševika nemoh. Kdybyste se ho zeptali proč, tak by vám pravděpodobně odpověděl, že bolševici byli kurvy a svině nebo něco v tomhle smyslu, ale myslím si, že mnohem blíž pravdě by bylo, kdyby káp božskou a přiznal si, že jejich uniformy pro něj prostě nebyly dost sexy. Kromě tý práce v agentuře Falcon Security bral příležitostně role jako komparsista, čuměl na video a vyprávěl, že dělá adrenalinový sporty. Když sem mu zavolal, jestli by nešel na pivo, ochotně souhlasil, ale když sem na něj u toho piva vybalil ten nápad jet na pár dní na řeku, posmutněl, protáh ksicht a povídá: „Koncem června… Tak to, hochu, asi nepude…“

„Proč?“ zeptal sem se. Jirka se na mě dlouze zadíval, jako by odhadoval, nakolik mi může důvěřovat, pak natáh ruce před sebe, proplet si prsty a s dlaněma vytočenejma od sebe hromadně lusknul kloubama, až to zarachotilo, a do tý kanonády slabě zívnul: „Chuck Weissman…“

„Co jako?“

„Přijede,“ řek.

„No a?“ chtěl sem mít jasno, „ty ho máš snad zastupovat v nebezpečnejch scénách, nebo co?“

„Ne zastupovat,“ zašeptal s úsměvem.

„Tak co? Snad bude zastupovat on tebe?!“

„Podívej se…,“ prones pomalu, „já nic neslibuju a docela rád bych s váma jel, ale jestli tady v tý době bude Chuck Weissman, tak to sem zazděnej, protože není vyloučený, že bych v tom bijáku moh dostat větší roli.“

„Jirko,“ povídám mu, „ruku na srdce! Dyť ty hraješ většinou nějakou tu mrtvolu na chodníku! Neříkám, že špatně. Možná, že se jednou bude psát, že nikdo neuměl mrtvole tak vdechnout život jako Jirka Ptáčník, ale neříkej mi, proboha, že seš nepostradatelnej… A vzpomeň si na ten úpal, cos dostal pod esesáckou helmou, když tě nějaký zatracený filmaři nechali ležet tři hodiny na Staromáku. V srpnu, vole!“

„Za mrtvý je prostě víc,“ bránil se, „to máš jako plavčík. Za zachráněnýho stovka. Za vytažení utopence dvě…“

„Kdybys teda jel, povídám kdybys, můžeme počítat s tím tvým plavidlem?“ zeptal sem se.

„Jo, jasně,“ řek a dodal: „Tam se vejdem pohodlně čtyři a eště s sebou můžeme vzít pár basiček…“

„To nezní špatně,“ pokejval sem uznale hlavou.

„To bych řek!“ vstal a napřáh na mě ruku jako pistoli s nataženým ukazováčkem a palcem zdviženým nahoru, jak to dělaj některý americký frajeři v bijácích. Musí se k tomu eště udělat patřičnej ksicht s jedním přimhouřeným okem a musí to bejt hodně vysmátý.

Díval sem se na něj, jak tu proti mně couvá a něco povídá v tý svý černý uniformě s nádhernou výšivkou na rukávu, kterou tvořil nápis „Falcon Security“ a obrázek divoce vyhlížejícího sokola s pařátama vystrčenejma na přistání, a když říkám na přistání, tak tím myslím přistání na něčem aspoň tak velkým, jako je svišť. Představil sem si Jirku Ptáčníka, jak se přískokama blíží ke dveřím, za kterejma číhá smrt. Žádný „Ťuky - ťuk“ a „Je tu někdo?“, což dělaj ve filmech jen ty pitomečci, co nejsou nakonec uvedený v titulkách ani jako „a další“, ale jasně profesionální akce agentury Falcon. Jirka stojí ve dveřích a revolver drží zhruba ve vejšce hlavy. Samozřejmě že obouruč. Pak najednou a s kvérem namířeným daleko vpřed vylamuje dveře kopancem, přičemž se trhaně otáčí, neustále míří na imaginární cíl a provádí následující úkony: pohyb vlevo, vpravo, nahoru a rychlej přesun dál. A pak najednou tenhle protřelej profík udělal tak idiotskou chybu, že sem zanaříkal. Jirka chvíli kráčel pozadu! Panebože! Vždycky když tohle jenom zahlídnu, tuhle nešťastnou kombinaci odvahy a tuposti, chce se mi plakat. Taková věc se i v normálním životě vidí poměrně zřídka a většinou se tímhle způsobem loučívaj na chodníku dvě kamarádky, který - ve snaze si eště něco říct a zároveň strašně pospíchat - cupitaj zády k davům, a to tak dlouho, dokud nezmizí jedna druhý z očí. Jak může chůze pozadu dopadnout? Ve filmu to bejvá tak, že se couvající polda dotkne svou prdelí poklopce nějakýho vrahouna, kterej mu pomalu, se sadistickou radostí a tak jako úplně jemně odebere kvér a řekne něco na způsob „Hledáte snad tohle?“ Sledoval sem Jirku Ptáčníka, kterej se chtěl elegantně vyhnout servírce, sportovně uskočil stranou, jenže směrem ke mně, a pak už sem jenom koukal, jak mi zvrhnul pivo do rozkroku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čtyři muži na vodě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.