Krásný jako Karel

Olga Walló

3. díl volné trilogie

VĚŽE SVATÉHO DUCHA

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2000 by Olga Walló

Copyright© 2014 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-077-9 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-078-6 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-079-3 (PDF na CD)

I. část – Berounka

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

II. část – Dunaj

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

III. část – Hádes

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

I. část – Berounka

I.

Teče, teče řeka Berounka, je na ní hradů, měst a vsí, jedné se říká Mokropsy.

A v té umáčené vsi s tím nóbl jménem jste hned kousek od přívozu našli nějaké Vorlovy. A ti Vorlovi se zmohli. Oukrop na stole, jak je rok dlouhý, skupovali mezičku za mezičkou, v nůši na trh putovala vajíčka, tvaroh, mléko, peří i padavčata, snad i to listí z bezu by dovedla Vorlová v Praze udat. Taková chalupa to bývala – a vida, z nového stavení na náves už se chodí selskou branou!

U Vorlových moc na řeči nejsou.

Kdo dá, ten má. Ale škodu.

A když se mluví o nich, taky to nestojí za moc.

„Holky Vorlovy učej sousedovy slepice, aby zanášely k nim do přístodůlku.“

„Když jdou navečer kolem cizího, nestyděj se zdrbat celou řadu klásků do zástěry.“

„U Vorlů ani toho psa nedržej, že to štěkání na vandrovní starej zastane sám.“

„Když maj mít jednou do roka ždibet masa, ras musí tuze hlídat rasovnu, aby se mu ze dvorka neztratilo.“

„Když se v kostele sbírá na ofěru, mívá prej Vorlová ten krejcar na niti…“

Zacpi lidem hubu. Ať to svedou po nás.

Hlavu už má bílou, zubů schází dost a rty se trpce propadají do dásní. Šupinatá, sluncem zdrsnělá kůže neláká k pohlazení.

Vorlovou už přešla ženská sláva, baba je Vorlová a co by chtěla.

A dobře, dobře tak, nadřela se už a nastarala, a sobě ani tohle, ani štipec, aby si užívala, jak to leckterá dělá.

Votírat se vo ní hubou nemusej, nechá za sebou čistý oučty, má dáti – dal, a nebude to moc dlouho trvat. V kříži ji to ukrutně bere a život se jí nadýmá a slabost s ní vobčas tak zatočí, že by... A ta rána! Žaludek na ruby a na nohou zboulené žíly jak modré provazy a ta bolest, ach bože, ach bože rozbože, věčně tady bejt nemůžem. A to se teprvá ukáže, jak si tu ten její ňamtada bez ní poradí!

Stará Vorlová se zkrátka chystá na pravdu boží. Ale tak důkladně se chystá, tak tuze se jí ze světa nechce, že k sobě svolává všechny děti.

Ale štandopéde maj přijet! Jak s keserem! Aby ty její nářky a lamentace jó nikdo nepřeslech!

Dětí má Vorlová dost a doma už jenom tu nejmladší, Malču. Všechny už stojí na vlastních nohou, ve světě se sami ohánějí a mají se, jak to jde. U mámy a táty se neukážou, taky proč. Čekat už od nich není co.

Co kerej z domova vodnes, to měl, a koukal, aby mu brácha do talíře neviděl. To tak, eště by chtěl kousnout.

Tak to chodí u Vorlů. Ale tentokrát se sjely všechny, to se zas musí nechat.

I když třeba tuhle pro Francinu, co má na Smíchově hokynářství – pane, v Praze krám! – to je velká oběť. Může snad člověk nechat takovej kšeft den bez dozoru?

To Kuba tadyhle, ten študuje na doktora. Bude z něho pán a páni mají času dost. Ten Kuba, co studuje na doktora, si vzal maminku do komůrky, zeptal se na to a na ono a dokonce ji... kdyby na ní taková ouzkost neseděla, kdyby v tom životě neměla takovou tíhu, hanbou by se pod zem propadla, vlastní syn – a chtěl by na ni makat...

Kuba si ji zkrátka prohlédl, prosahal, chvilku se mračil a pak se začal smát.

„No, maminko, tak už neplačte, na tohle asi neumřete. Ale že jste to nepoznala...“

„Dyť to nejni možný, dyť by to byl zázrak, na co by pánbu tak trestal starou bábu?“

„Inu, maminko, to se zeptejte pana faráře, on vám v to v Bibli najde, že první případ nejste. Pánbůh si na tyhle žertíčky asi potrpí…“

Vorlová jen skousne bezzubé dásně.

Těch peněz na školy – a z Kuby je neznaboh.

Vorlovic děti se kvapně rozjíždějí a pocity mají silně smíšené. Vorlová bude chovat! A tak jsou Vorlovi zas jednou pro srandu králíkům.

„To pořád, jak jí ponesou patama napřed, a teď halt musí k úvodu po svejch!“

„Mráz kopřivu nespálí.“

„A víte, jak prej to bylo? To ten jejich kohout velikej, kropenáč, jestli on si jí nesplet se slepicí...“

Na tom něco je. Kohouta mají u Vorlů jak páva a napilno má pořád. Slepic je plný dvůr a úplně to stačí. A teď se mezi nimi navíc batolí ta malá. Anička – slepička.

„Aninko, kokodák!“

Aninka se učí. Slepice má ráda. Říká se o nich, že jsou hloupé, ale ony jsou vlastně spolehlivé. Dá se jim rozumět. Zobou, hrabou, nesou. Nebo jdou na polívku a nejde z nich strach. Ne jako z nejstaršího bratra. Už prý má Kristova léta – co to je, Aninko? – a pořád ještě nehospodaří na vlastním. Může snad za to Aninka, že se na ni tak škaredí?

To Kuba, to je docela jiná povaha. Taková lítostná – a to taky není dobře. Víte, že se tím doktorem nakonec ani nestal? Prý nemohl slyšet, jak ženské u porodu řvou.

A to je chyba, kdyby jim jednu plácnul, hned by přestaly. Křikem jen ztrácejí sílu – na to je potřeba síla!

Ať tak či tak, z Kuby se stal ouřada. Ale pro maminku má slabost. Jezdí za ní na návštěvu. V kočáře jezdí, tomu se vede. Aninka mu vždycky běží políbit ruku a dostane od něho krejcar. Ale když si ten krejcar hodně dobře neschová, Malča jí ho stejně sebere.

Malča, starší sestra, je už velká, dospělá holka a krejcary potřebuje nutně a naléhavě – a kde je má brát? Aninka to chápe.

„Nekradou jen ty ručičky na hodinách,“ to říká maminka často.

Staré Vorlové už nohy tak neslouží, s nůší do Prahy teď chodí Malča. Vorlová má oči jak nebozez a vidí i za dva rohy, ale vajec v nůši se stejně nedopočítá. Slepice, potvory, zanášejí. Aninka chodí s Malčou vybírat a vidí: Některá vajíčka končí v ošatce a některá taky Malče za živůtkem. Malča obchoduje na vlastní pěst. Ale prozradit jí Aninka nesmí, to by byl hřích, a ne jen takový nějaký. „Hřříííícchhh, hřřřííícchh...“ chrčí Malča seškrceným šeptem v šeru, v slámě smrdí slepičince a z trámů visí pavučiny, Aninka se hříchu bojí. Z Mokropes je do Prahy, co by kamenem dohodil, co tam jede ten vlak. Aninka roste a od Malči už moc dobře ví, co je fajnový a nóbl a co je v Praze ažúr. Malča má oči dokořán.

Být slečnou, ach, mít pleť jak z alabastru a skvostnou silhouettu.

Skvostná silhouetta, to je vosí tajle, v pase šněrovačkou přeštípnutá a nahoře kypré masíčko. A k pleti jak z alabastru patří parádní paraplíčko, parasólek, aby na ni nemohlo sluníčko.

Malča si takový parasólek z Prahy přinesla. To budou v neděli v kostele koukat! Zatím je parasólek schovaný za trámkem v kůlně a chodí se na něj koukat Aninka, ale jen tak pokradmu, však má rozum. Maminka o tom nesmí vědět.

A je tu neděle ráno. Malča okem mrkne a už je Aninka v kůlně. Velká sestra utažená ve šněrovačce a malá v dětských nepřepásaných šatečkách. A ta velká zavěsí té malé parasólek na krk, pěkně pod šaty, až na zem ji sahá, ale vidět to není.

„Tak, dobře, Aninko, a teď upaluj, upaluj s holkama napřed a nepřeraz se, ať si tě máma nevšimne! Dáš mi ho až před kostelem, platí?“

Ještě na přívozu vytáhne Aninka parasólek. Je světle zelený, s kanýrkem a s růžičkou a nádherně se do něj opírá vítr. Holčičky kvičí obdivem. A jakou má ten parasólek sílu! Táhne Aninku po louce, Aninka utíká a všechny holky za ní. Každá to chce vyzkoušet, uřícené jsou všechny. Až skončí v závětří za lískovými keři, lapají dech a nakrucují se. Musí přece ukázat, jak chodí opravdové dámy.

Pan farář už projíždí pohledem prořídlé řady a Malča ještě zuří před kostelem. Než Aninku najde, už je po mši. A jak je v ráži, vyškubne jí parasólek a majzne ji s ním tak, až je parasólek na kusy.

A pak brečí obě, řvou na celé kolo malá i velká. A zbožní venkované se trousí k nedělnímu obědu a mají o čem vykládat.

Staré Vorlové se to donese také. A to bude teprve pardus.

Všeliká jsou trápení a neví o nich svět.

Kvetou orobince a někteří hadi připomínají větve a některé větve hady. Berounka teče ještě líněji než vždycky, k přívozu jde temná měkká stezka v drsné zelené trávě.

Aninka má bílé punčošky a došlapuje štítivě a opatrně. Až dojde do města, prstem jí budou na střevíčky ukazovat!

Šla by po cestě, šla by po návsi rovnou k přívozu a bylo by to kratší. Ale s nůší na zádech Aninka po silnici nepůjde. Jenže na přívoz musí, řeku nepřeletí.

Na pramici klopí oči a odvrací tvář. Radši by se neviděla. Radši aby ji nikdo neviděl.

Chodit s nůší na zádech je u Vorlů druhá přirozenost. Hodně protivná přirozenost, soudí Aninka. Jenže tahle nůše se drobně neviditelně kolébá a přešlapuje stovkami titěrných nožiček, tahle nůše nadýchaně ševelí a dýchá a děs se, hrůzo hrůz – tahle nůše pípá.

Anince posadili na záda nůši plnou žlutých kuřátek, kuřátka bezmocně protestují a Aninka jejich slabý nářek vnímá jako ohlušivý jek. Na bílé tvářičce naskakují rudé skvrny jak klofance těch řvoucích zobáčků. A slunce na to svítí. Takhle se ještě opálí, jako cikánka bude.

Už nikdy, už nikdy, víckrát ne, nůše teple páchne kurníkem a pípavě se posouvá ke Smíchovu, už nikdy mě nikam nedostanou, nůši mi na záda nenasadí, jakživo, nikdy, za sám hrob, ani za celé království, ani za celé království boží!

Opravdu, ani za to ne, Aninko?

Aninka se lekne. Aninka neví. Tohle možná přehnala a pánbůh se bude zlobit. Z pánaboha má Aninka špundus. Ale pokud se do toho pánbíček nevloží osobně, nikdo jiný s ní nehne. Nůše má s Aninkou utrum.

II.

„Co my si s tou Aninkou počnem? Takhle to dál nepůjde, holka je už velká a pořád by chodila jen do kostela a zpátky. Koukat na Panenku Marii a přeříkávat zdrávasy. Takhle vám zůstane na krku věčně...“

Nejstarší bratr bručí a má na co. Konečně se dočkal, oženil se, je z něj hospodář. Malča už je z domu – kam šla? Nikdy se o tom nemluvilo.

„A víte, že vám nevím?“

„Nevím. Asi se vo tom radši nemluví. Tak nevím.“

Stará Vorlová je po smrti. Když to mělo být doopravdy, sešla se světa docela nenápadně. Vdovec Vorel je na vejminku, všechno by bylo, jak má být – jenomže s ním je na vejminku taky Aninka. Poklidí světničku, nasype slepičkám a pije bratrovi krev.

„Živit starýho tátu, to je slušnost, ale proč mám živit mladou zdravou holku? Když jsou každý ruce potřeba?“

Jenže pošli ji na pole! Aninka jde, když musí, ale jakoby nešla.

Jednotí řepu a div, že rozezná řepu od lebedy. Šátek má stažený až přes nos a rukávy našité dlouhé až přes prsty. Aninka se bojí slunce, chce být bílá, hlaďounká a buclatá jak dukátová buchtička. Řádky řepy jsou blátivé nebo prašné a od meze k mezi dálka nedohledná.

„Kdo tenhle prezent vyžení, ten vám, tatínku, poděkuje!“

A přitom je Aninka jako z cukru a z másla. Pořádná je a pobožná a tuze na sebe drží. Když se k ní nějaký při muzice jen drobátko přitiskne – kdyby ji chtěl doprovodit tou cestičkou pod lipami – není s ní žádná řeč. Na takového koukne a uteče. A příště radši nikam nepůjde. Tohle ona nemá ráda, je to hřích a pak – sedláka by ona ani nechtěla. Do smrti se po poli plahočit.

A tak se nápadníci nehrnou.

Noci jsou vlahé, Berounka se leskne, měsíc svítí do rozkvetlých lip a na návsi se zpívá. Mládež se tam sešla, jeden jim k tomu hraje na foukací harmoniku a jak pěkně! Veselo je tam…

Ale Aninka k nim nejde. Za takových teplých nocí sedává Aninka na zídce před branou, dívá se na měsíček a štrikuje. Štrikovat, háčkovat umí i poslepu znamenitě, z bílé příze v bílých prstech teninká prolamovaná punčocha, kraječky vrhají v bílém měsíčním světle sotva patrný stín…

To bude výbava. Ach, to bude krásná výbava.

Jen kdyby té zimy nebylo. V zimě sedává Aninka v té jediné vejměničné sedničce pod lampou, štrikuje a poslouchá lamentace, co toho prosvítí. A tečou po ní jako voda po huse. Až toho má starý Vorel dost. Jedním rázem zhasne a jde si lehnout. A za chvilinku se otevřou dveře a – tu máš, čerte, kropáč – po špičkách do světnice cupitá ta… no, ta bába, však ji Aninka dobře zná – a šup za starým na pec! Měsíční světlo kreslí bledý čtverec na prošlapaných prknech, starý Vorel je ještě chlapák a Aninka si radši zacpává uši.

Punčoch má už čtyřiapadesát párů, nejstarší syn má pravdu. Co my si s tou Aninkou počnem?

„Ale no tak, však nebude tak zle,“ míní strejček Hvížďala. Jestli je to dopravdy strejček, nebo se mu jen tak říká, neví už dnes nikdo.

„Prahu máte u nosu a tam je lidu, to by bylo, aby se tam nějakej pro Aninku nenašel! Docela holej zadek ta vaše holka taky nemá, jen se přiznejte, pantáto, kolipak jste jí schoval do punčochy?“

Starý Vorel se drbe za uchem. Takovéhle řeči nemá rád.

„No, něco by bylo, ne že by nebylo, ale sláva žádná. Jen tu vejbavu má holka gruntovní...“

„Jo, jo, taky jsem slyšel,“ sekne strejček Hvížďala na půl huby.

„A kdepak ji máte, tu vaši panenku?“

No kde asi. Kam ty nepáchneš, jak je rok dlouhej, myslí si Vorel. Bezmoc je k vzteku a vztek je bezmoc.

„Jó, v kostele je, no v kostele... a to jo, to je pěkný. Tak jakpak, pantáto – mám se vám poptat?“

Jak do něj to štamprle padá. Škoda ho. Beztoho to bude bačkoru platný.

Ale úplně na bačkoru to nebylo. Trvalo nějaký čásek, než se strejček Hvížďala zase ukázal, ale zato pak šel rovnou k věci.

„Tadyhle vám ho vedu, voklepněte si ho, jestli se vám zamlouvá,“ a postrčil před sebou do světničky statného mládence.

„No, a jsme tady. Co říkaj voni tý holce?“

Mládenec zrudnul, jak když ho ženou na porážku, a zmohl se na křesťanské pozdravení. V Anince by se krve nedořezal.

Na omluvu sluší uvést, že strejček Hvížďala žádný řádný dohazovač nebyl, tohle dělal z ochoty a za štamprli a neměl v tom praxi. Skupoval takto po vesnicích dobytek, vodil řezníkům do Prahy telata. Jaký div, že přivedl Anince řeznického tovaryše?

Aninka dala na stůl čistý ubrus a uvařila kávu. A sedla si na lavičku ke kamnům. Všechno se to dohodlo mezi mužskými, jak se na vážnou věc sluší.

Jmenuje se Václav Hájek a třicet už mu bylo. Však Anince taky už není sedmnáct, pravda? Je z Nové vsi u Sedlčan, bratr tam má statek, ale – tohle nějak rychle zadrmolil – v Praze je už od malička, vyučil se tam u mistra uzenářského na Starém Městě...

„Co, vy tu firmu neznáte?“ skočí mu do řeči Hvížďala, „no, nedivěj se jim,“ dodává hned jako omluvně, „voni tady vězej v těch Mokroštěkách, jakpak by to měli znát?“

Neusměje se žádný. Starý sedlák a hranatý chasník se měří navzájem.

…tam se vyučil a tam zůstal, už desátý rok tam dělá prvního tovaryše, mistr mu všechno svěří, a jestli tady pan Hvížďala říká, že ty jejich buřty maj jméno, tak to teda on, Hájek, řekne na rovinu: Ty buřty míchá on.

Asi to hodně znamená, protože se významně odmlčel. A všichni chvilku mlčí. Míchají kávu a mlčí.

Ale míchá je už desátý rok a něco našetřeno už taky má, tak si myslí, že by se moh udělat pro sebe, začal by v malým, ale presbuřt maj taky znamenitej a on už si vyhlíd krám takovej, co lidem šmakuje na Starým Městě, co by jim to nešmakovalo na Poříčí, ne?

A pauza. Ve vychladlé kávě cinkají lžičky. Nikdo nemá kuráž se napít.

Ale to jeden nevohlídá, na to musí mít člověk někoho k sobě, na koho je spoleh, on by to takto všechno vobstaral, ale kdyby vona – jako žena – byla v kase, hned by to bylo jiný, taky mistr neženatej, to nemá tu vážnost...

Řečník to zrovna není. Pěsti leží těžce na stole a sklopené oči na nich. Jaképak má oči? Modré? Hnědé? Aninka sedí, stydí se a čeká.

Teď asi něco přeslechla. Na stůl už padají cifry. Špačkem tužky psané na linkovaný papír.

Tak tohle moc dobře nevypadá. Počítat u Vorlů umějí všichni. A to Aninčino věno...

Jestli mladej na tohle kejvne, jeje, to budou skromný začátky, myslí si Hvížďala a mhouří oči napětím.

Já bych mu to neradil. Ale rozmlouvat mu to nebudu.

Krutibrko, cos mi to přived? Cos mu to nabulíkoval? Já se tý holky nezbavím.

Vorel obtahuje kornatými prsty vyšívaný vzorek na ubruse.

Hájek kouká na ta čísla a mračí se. Udělaný mužský v těsném kabátě. Sotva se do něj vejde. Ne, on se nemračí, on je smutný.

Kouká jak tele. Jak tele, když už ví, že...

Hvížďala má s telaty zkušenost.

A pak se Hájek nadechne a řekne potichu a rovně a jedním dechem:

„Můžu vás teda, s dovolením, že jsem tak smělej, požádat o ruku slečny dcery?“

Jakoby se to učil nazpaměť a dlouho.

„Ale no tak se polibte, děti!“ volá Hvížďala s dobře podaným překvapením a spráskne ruce. Aninka vstane od kamen.

Říkejme tomu polibek, myslí si tajně a svorně všichni přítomní. A Vorlovi ještě útěšně bleskne hlavou:

Aspoň se ta moje holka pořádně nadlábne masa.

Erat.

Svatba se odbyla až v Praze u svatého Petra a byla to tichá svatba. Ženich si to tak přál a Vorlovy by na žádné drahé špektákly stejně neužil. Aninka měla poprvé na hlavě klobouk a dostala své druhé políbení. Teď je už do smrti Hájková a do smrti s tím jménem bude mít potíž: dvě čárky jsou tam a ještě puntík, a ona si nikdy nebude jista, jestli jsou tam, kam patří, a jestli na některou nazapomněla.

A tohle je Poříč. Poříč Praha je a Poříč Praha není. Z Prahy, té skutečné, staré a opravdové, se tudy táhla formanská cesta. Po levici má kupeckou farnost svatopetrskou, to je určitě a bezpochyby Praha – ale napravo se za zrušeným klášterem irských mnichů tisknou zájezdní hospody s maštalemi. Cesta vede do obskurních končin Žižkova a Karlína. Praha do svých bran nikoho nevítá.

Krám je úzký sotva na rozpažení, od dveří proniká trochu světla.

Za krámem je suchá tmavá komora, tam se budou míchat ty slavné buřty. A pak je tam přístěnek a v něm jedna postel. Jestlipak ti není ouzko, Aninko?

Už ví, jaké má Václav Hájek oči: světlé a průsvitné, s duhovkou do hněda a do zelena. Ale ta postel, to ta postel je ouzká. Už týden po svatbě se Aninka dá slyšet, že se proto nevdávala, aby dělala někomu štrozok.

Postele musí být dvě!

Mohly by, měly by… jen kdyby se hrnuli zákazníci. Václav by se otáčel, Aninka by se snažila… ale zatím se ta skrovná hromádka do začátku jen rozplývá, zlatky ubývají a necinkají ani krejcary. Ani věže kostela není odsud vidět. I když je k svatému Petru jen pár kroků. Svatý Petr je ponurý a tmavý, pod oltáři sotva bliká světlo. Ani tu mši do konce nevyslechneš, co kdyby přišel zákazník. Aninka štrikuje čepečky a kabátky a neprodané odřezky šunky hořknou na jazyku.

Panebože, takhle my ten krám neudržíme. Václav zas půjde někam za tovaryše a Aninka? Aninka přibírá v pase. Aninka vůbec přibírá, lajblík jí nestačí, povolit švy už nepomůže. Kdyby tady měla aspoň ty slepice.

III.

Žil byl na Poříčí kloboučník a jmenoval se Kilman. Měl šest dětí a umřel a jeho žena taky. Na co že oba tak naráz umřeli? Ale, asi na souchotě, nebo taky na chřipku, na tu se hodně umíralo.

Někdo se o ty děti postarat musel a ta nejstarší – o tom ani potom, to jí nikdo nevezme – to dokázala. Všech pět odchovala a na nohy postavila, bratříčky na řemeslo a sestry pod čepec – a pak zůstala sama. A neměla celkem nic, leda dost let už měla, to ano, a taky špičatý nos. Uměla trošku šít – která ženská neumí? – a byla s ní legrace.

Stačí to k živobytí? Bude muset.

Slečna Kilmanová, řečená Frajle, má živá očka, která kmitají do koutů tak rychle, až se zdá, že přeskakují vysoký hřbet nosu a vyměňují si místa jak přesýpavé blýskavé korálky. A je Pražanda od narození a to taky něco váží, když se okolo usazují samí přivandrovalci.

Taková venkovská nána je v Praze jako prodaná, až je jí jednomu líto. Za kasou sedí jak husa na krmníku a kníká jako vyřezaná svatá. Promluvit nedovede, natož se na zákazníka usmát! Jak boží siroteček. Leda že si sem tam z dlouhé chvíle udloubne kousek tlustého od šunky.

Frajle Kilmanová polyká sliny.

Frajle Kilmanová překračuje práh krámu. Nakoupit zrovna nejde – taky za co? Jen tak po sousedsku, na kus řeči.

„Pochválen Pan Ježíš Kristus!“ zazpívá pěkně do vysoka. Tím se nic nepokazí. Z toho se dá vždycky udělat fór.

„Až na věky věkův ámen,“ ozve se od kasy utrápený hlásek.

Spad dědek na zadek a bába z kamen – to Frajle protentokrát spolkne. Na tuhle kačenku nesmí tak hrr.

„Tak jich tady u nás pěkně vítám a dovolej mi, abych se tu kapánek porozhlídla, co tu maj extrovního! To je vůně, to je vůně, dyť z toho až jeden stůně!“

„Přejou si?“ řekne Aninka.

„No to je sádýlko bělounký! Voni mi ho ale nekrájej – dyť voni maj prstíčky bělounký, baculatý jako to sádýlko!“

„Kolik bude toho sádla?“ řekne Aninka.

„Počkaj, počkaj s tím nožem! Voni se mi ještě šmiknou a to by byla škoda věčná, dyť voni maj kůžičku hedvábnou, pleť jako z alabastru!“

Jako z alabastru. Konečně si někdo všiml. Aninka pulí oči na tu osobu, která Aninku patrně vidí.

„Kouknou se na ni, jak se červená! Jako ta slaninka! Slaninku tu maj prorostlou krásně! Na to bych já mohla koukat celej den! To každý panince svědčí, ty líčka růžový!“

„Kolik slaniny?“ řekne Aninka a hlas se jí zadrhne.

„Ale dou, dou, voni jsou ňáká smutná! Voni tady maj huspeninku, až se srdce směje a třesou se mi tu jako sulc voctem politej!“

Aninka polkne a vzdychne. Ta osoba má pravdu.

„Dyť voni jsou mezi tím fajnovým zbožím neprodaným jediná prodaná!“

Aninka nevěděla, že se jí tak chce brečet. Honem ty slzy nějak zamáčknout. Aninka pustí věčné štrikování – co taky dělat, když nejdou zákazníci? – a jehlice zazvoní o dlažbu. Klubíčko příze vyskočí z klína, Aninka se po něm shýbne – a naditý živůtek praskne. Šev se vesele rozbíhá, Aninka nedutá hanbou a Frajle je na koni.

„Ale no tak, no tak, to je nadělení! Dyť voni jsou jak ta Lotova žena! Radši nebrečej, než se rozmočej! Fuj, voni jsou slaná!“

Frajle zašilhá a komicky si olízne prst.

„Voni se ňák spravujou, že jo? Nitě na to nestačej! Jo, jo, já to čuju – von jim pánbůh požehnal, voni jsou šťastný, voni čekaj dítě, daj na mě, dyť voni nevědí, co maj!“ Černá očka skáčou přes špičatý nos a smějí se.

„Nechaj to na mě, já jim pomůžu, ale brečet né, voni maj na brek času,“ repetí ta malá zrzavá osoba, až se Aninka musí taky smát.

Aninka už není v Praze sama.

Zavírá se v osm a nejmíň do devíti se uklízí a dělá kasa. A je to počítání, ani se věřit nechce. Ale slepá snad Aninka není a číslice dovede všechny.

Pánbůh zaplať za ty dary.

Když to v kase cinká, hned je svět veselejší. Člověk se otrká, zvykne a rozkouká se. Koukne a vidí. Na tohohle kunčofta po česku:

„Copak si líbějí přát?“ takhle se v té Praze mluví – a na toho po německu:

„Pite, pite, košama dýnr!“{1}

Aninka je na sebe pyšná, jak jí ta němčina pěkně jde a to je v Praze chvilku. Ne jako Václav, ten se tu vyučil, Němců kolem plno, ale on jinak než po česku tu hubu neotevře. A když, tak líp, aby to nedělal, nebo přes ni jednou dostane. To vám přijde panička nastrojená, Němkyně, a on na ní hlaholí od vchodu:

„Koza má díru! Koza má díru...!“

Aninka zrovna trne. Ale paničce je to fuk. Udělá útratu stejně.

Frajle Kilmanová, ta umí Václava předvádět, až se Aninka kucká, div se neudusí. Aninka je teď hodně při těle a na dechu je to znát. Aninka musí v kase sedět, nemůže cárat po Praze, utrácet čas a peníze. To by to dopadlo.

Ještě že má Frajli. Frajle si vždycky ví rady. Tohle přešije a tohle povolí, a když už není zbytí, ušije Anince celé šaty. A aby nemusela Aninka zkoušet, aby před zrcadlem nevystála ďůlek, když je jí v krámě tolik potřeba, pořídila si Frajle figurínu, krejčovskou pannu, a ta panna má míry jako Aninka. Panna stojí u Frajle v pokojíčku a Frajle ji obléká jako pražskou paničku. Klobouk a rukavičky a všechno. Taková chytrá je Frajle.

A nejlepší na tom je, že to nestojí tolik. Pár buřtů jí Aninka zabalí do balíčku, aby to Václav neviděl. Frajle se může po jejich buřtech utlouct. A ty párečky malinké jak dětské prstíčky, tu Hájkovic specialitu, ty Frajle zrovna miluje. Ona vám je bere do sešpulené hubinky jak svátost, očička jí svítí – jen na košt, jen na košt! a pak vám šeptá o těch párečcích věci, ale takové věci, až Aninka potěšením kvičí.

Co si ta Frajle navymejšlí, to se nedá ani opakovat, fuj, jen kdyby si to Aninka pamatovala – jak on tam vklouzne, jak on tam dělá dílo, až vám jde taková rozkoš po těle, no mrazení ouplný, kdo tohle nezná, ten o moc přijde! Ale kdo to štěstí nemá, aspoň představit si to může, páreček za pět krejcarů, no, nekupte to! Aninka se řehtá, tahle Frajle!

„Ve vodě vovařenej, růžovej, vopařenej, zdraví neškodnej, vhodnej i před dítkama!“

Aninka se až leká. Jestli to Frajle vykládá taky jinde – ona leckam přijde – co si pak o nich lidi řeknou…

„A to se voni nebojej, na tohle slyší každej, voni jsou lidi hlavy vepřový a prasečinky – to je jejich. A když je můžou rovnou sežrat, maj to bez práce a bez rizika.“

Na tohle nemá Aninka hlavu, ale Frajle se prostě vyzná. Buřty jdou najednou na dračku, krám plný lidu, po párcích se jen práší. A co teprv ta šunka – Hájkova pražská šunka, deset deka za sedm krejcarů.

„Neboj se, Anna,“ říká jí Václav, „i kdyby se se mnou zejtra něco stalo, ty se už budeš mít dobře. Šunka je za sedum krejcarů.“

Zázrak učiněný. Aninka si není moc jistá, jak se to stalo. Může za to snad Frajle? Anebo svatý Petr? Možná se přimluvil, však se ho taky Aninka naprosila! Klůckem se sádlem si musela bolavá kolena obvazovat!

„Voni si tím hlavu nedělaj, kdyby se rači někdy prošli!“ připravený balíček buřtů už mizí Frajli v tašce.

„Von jim vo to svatej Petr tak stojí, abyste mu vyklečela díru v dlažbě!“

Co se Mařička narodila, jako když požehná.

Dítě je okaté a k světu, zaplať bůh, žádný chcípáček, to aby si ho pánbůh radši k sobě vzal, než by to mělo pořád marodit, copak na to má člověk čas?

Václav přibírá dělníka jednoho, druhého, Aninka krámskou, učednice už mají dvě a taky služku, co všem vaří a pere. Aninka, ta se z kasy nehne. Hlídá tržbu a štrikuje nekonečné pruhy vložek do záclon. To je prý víc nóbl než punčochy, říká to slečna Kilmanová.

V neděli je otevřeno jen od osmi do dvanácti a pak zase jen od pěti do osmi. Dopoledne zasedne do kasy Václav a Aninka může do kostela. Hezčí než u Petra je to u Jakuba, tam krásně hrají varhany. Ale májová je nejkrásnější v Týnu. V Týnu bývá tolik lidí a Aninka se mezi nimi dočista ztratí. Aninka ví, že všichni mají duši. Říkal to pan farář a tak to jistě tak bude, ale že by i ona, Aninka, měla duši jako druzí, tomu se skoro ani nechce věřit. To by bylo až pohoršlivě krásné. Panenka Maria se něžně a povzbudivě usmívá. Přepevné věže má týnský dóm.

Odpoledne už nevkročí do krámu Václav. Jde na biliár a udělá svých pětadvacet piv.

„To jináč nejde, mužský jsou jak roury, teče to dovnitř, teče to ven,“ říká Anince Frajle. A ona tomu rozumí, i když je stará panna.

Manželé si musí vyhovět.

A večer, když se Václav vrátí... večer, když se vrátí...

Což o to, děti můžou mít i dvě – ještě že už mají i dvě postele! Kdyby... toto... a usnul, dobře! Jenomže jemu se něco zdá! On křičí! On se pere! On ji vám kolikrát, bůh duši spas, začne škrtit – tak tak, že ho někdy setřásla!

Ale Frajle Kilmanová najde i na to lék:

„Božínku, voni nadělaj! Tak daj ty dvě postele za sebou, víme, za sebou, ne vedle sebe! Až von ten jejich po nich zas bude šmátrat a splete si je s loupežníkem, von jich nenajde! Von sebou praští na tépich a vyspějí se v klidu voba!“

Zlatá Frajle.

IV.

V roce 1904 koupil Václav Hájek, mistr uzenářský, zastavěný pozemek na Poříčí, číslo popisné 42. Zaplatil za něj 138 000 zlatých, vysázel je na dřevo a přestěhoval firmu.

Na Poříčí ještě nedávno jedna zájezdní hospoda vedle druhé lemovala cestu do bran města, tady sbírali síly venkovánci na cestě za štěstím. Tam, kde se dnes tyčí výstavný a výnosný palác „U Hájků“, bývala taky jedna taková. Úzkým průjezdem do hlubokého dvora – je dlážděný dřevem, kroky tu krásně klapou, což teprv kopyta – po obou stranách stáje, pod střechami stájí složené seno, nad střechami stájí pavlače, na pavlače vedou dveře úzkých temných pokojíků, okny se může chlubit jen málokterý. Nad většinou dveří jen prosklenný proužek, kterým lze orientačně rozeznat poledne od půlnoci. Forman se tu beztoho jen prospal, a než ho stačily štěnice pořádně pokousat, jel dál.

Dole v nálevně býval šantán – říkal si Folies Malices, jméno jak od Baudelaira – zpívalo se a hrálo, ale pak přišel ajznbón a kde je konec formanům.

Teď se to tu jmenuje „Hotel Bavaria“, a aby se ty tmavé pidipokojíčky náležitě využily, je to hotel – s prominutím – hodinový. Jenže tam, co v mracích kouře tančily lepé děvy, bude teď výrobna buřtů. Ale  pozor, Václav Hájek je muž počestný a s nějakým hampejzem nemá ani tohle! To zas prr! Leda že od nich vybere nájem, od toho je snad domácí. A ještě si vyhradí, aby slečny v podniku zaměstnané chodily zásadně druhými schody. Aby se mu nepletly mezi učedníky a krámské. Těch utěšeně přibývá a budou spát v pokojíčcích na prvé pavlači vpravo. Na prvé pavlači vlevo si zabere Václav pár těch střílen pro rodinu.

V jednom rohu dvora má domek domovník, v druhém je velká ohražená hromada koňského hnoje. Tady bude Aninka chovat slepice. Zas bude mezi svýma, pánbůh buď pochválen – Anince padá z duše velká tíseň. Ke hnoji je z krámu pět kroků. I víckrát za den vstane od kasy, no co, někdy přece vstát musí! Položí štrikování a nápipipi! – chytne si slípku a znalecky jí zajede prstem do prdelky. Hned pozná, jestli bude vajíčko! To tak, aby jí zanášely někam pod krovy! Na Aninku si žádná nepřijde.

Aninka zrovna září a Václav je rád.

Kropenaté slípky kdákají a hrabou v kobližkách.

Hlavní je tomu uvěřit, aby se hlava nezatočila.

Hlavní je se nedat.

Václav to věděl vždycky, ale nevěřil tomu. Věřil – nevěřil. Hlavně, že se nedal.

Když se štěstí unaví, i na vola sedne.

Je pár takových vět, které pomáhají žít. Daly se říkat do taktu, když boural vola širočinou. A ještě dřív, když donekonečna stíral krví pocákané dlažky. Oznobené prsty rudé jak převařené buřty. Kůže taky pukala. Krev chce studenou vodu.

Hlavní je se nedat. Když se štěstí unaví...

Kdyby byl aspoň vůl. Ale mistr bez něho nedal ránu, mistr byl bez něj jako ztracený a teď je sám Václav mistr. Nabíjí do střívek nejlepší směsi v Praze – ať mu někdo řekne, že tohle není pravda! Pětadvacet druhů salámů nabízí – a jestli nejsou IA kvalita! A jeho tlačenka! A jeho šunka, růžová, uzená, od kosti krájená...

Ten půllitr musí postavit. Musí ho opatrně postavit, nebo ho rozbije o stůl.

„Kašpaři! Kašpaři jsou to! Kašpaři! Kašpaři!“

Václav má někdy vztek, takový divný necílený vztek, ze kterého rudnou oči. Na co se tak hněvá? Na tři krále?

Pitomci jsou to, Melichar, Baltazar! Zlato, kadidlo, myrrhu! Prd z toho mělo, dítě mrňavý! On, Václav, by mu donesl šunku, šunčičku libovou, fajnově krájenou, voňavou – to by se Ježíšek voblizoval! Když by se nadlábnul, hned by měl jinačí sílu! Na co je nějaká myrrha pro děcko? A kadidlo... no, abych nebyl sprostej. Nakadit do plínek, to svede samo. Leda to zlato, to snad k něčemu je. Ale musí ho bejt hodně.

Václav má dceru, Mařičku. Musí přece myslet na to, co je nejlepší pro dítě! Vlastně nemůže myslet na nic jiného. Ale nesmí to nikomu říct. Mařička je – pokud ví – krásná a má velká temná kukadla. Václav ty oči zná a nahánějí mu strach. Takový strach, až musí polknout a sevřít pěsti.

Mařička je jeho dcera.

Mařička je jeho princezna a on pro ni udělá všechno. On pro ni promění růžové plátky šunky ve zlato. Ono to jde, on to dovede, jenom tomu musí uvěřit. Válí se to v hlavě jak koule po sukně. Pár šťouchů tágem, vyčurat a ovárek před dalším pivem.

Když byl Václav malý, když byl hodně malý, vznášely se nad ním temné oči. Něco mu broukaly, někdy ho viděly. Někdy se na něj dívaly a neviděly ho. Pak někam... neví kam...

„A ty zmiz taky, fakane! Mazej na pec!“

Ještě to zní v uších. To se někdy řezníkovi stane. Špatně píchne prase a uslyší ten řev.

Na peci se roztahuje Francin. Je samý loket a útočně špičaté koleno. A je starší. Václav je nějak všude navíc. Nejlepší je to s klukama venku, je jaro, devětsil zdvihl sníh, v kamení pod stráňkou se roztahuje podběl a rezavá stráňka se už už zelená... už už a budou krávy vyhánět...

Mají teď novou hru. Plíží se stráňkou tichounce, kolenačky, klukovské hlavy se obezřetně kryjí v troskách loňské trávy. Hezky nad ní svítí bílá zeď statku, dívá se do pole, i zezadu pečlivě olíčená. V kamenné zdi je díra a v té železný kříž.

A kluci už jsou pod okénkem a Majerův Pepek dá znamení.

„Uáááá!“ Jako jeden muž. Za mříží rázem vystřelí bledý nečesaný obličej.

„Uáááá!“ ječí ta ženská. Je jenom jedna, ale intonaci napodobí přesně.

„Uííííí!“ vřeští kluci.

„Uííííí!“

„Huhuhuáá!“

„Huhuhuáá!“

Ještě jazyk na ně vyplázne. A ještě. Tohle se neomrzí.

„Uáááá!“

„Uáááá!“

Na Václava se dívají temné oči. Temné oči se dívají a na zemi leží kravinec. Václav házet dovede. Kravinec se rozplácne o železnou mříž a je ticho. Zkazil jim hru.

„Seš blbej, vylepanče?“

„Je blbej, má bejt po kom!“

„Von má mámu v chlívku! Mámu v kozím chlívku!“

„Trklej, trklej, ťulululum, v palici má průvan...“

„Týý brďo, hovnem vzal vlastní mámu!“

Pěstma a zubama na ně. A kopat. Je jich moc a je bit. A Francin se jenom kouká.

Mámu má v kozím chlívku. Špatná krev, blázna mají v rodě, vod těch radši dál! A ty mně nic neříkej, dyby byl třeba diamantovej! Vopovaž si s ním něco začít, to tak, nešťastná budeš nadosmrti! A co ty děti tvoje, to se na to budeš koukat?

Jako by je slyšel. Francin dostane statek, ten snad nevěstu najde. Václav má leda tu hanbu.

Do učení se chodí ve čtrnácti, ale on přišel do Prahy, ještě mu nebylo dvanáct. Sám za to prosil. Má sílu, všechno zastane!

Kolem jsou samí cizí. Nikdo to nebude vědět.

Hlavní je tomu věřit.

V.

Mají vůbec nějaké jméno, zajímají snad někoho tyhle ušňupané, v hadrech zabalené babky, posedávající u kostelů? Ještě tak Aninku, ta se u nich zastaví, když jde z Týna. „Samotná nebeská královna jim to na stokrát voplať,“ volají, když jim některá, co si to může dovolit, něco dá. Aninka na to kouká neděli co neděli.

Aninka už má děti dvě a sedí den co den čtrnáct hodin v kase. Kdopak je asi ohlídá? Levněji už to Aninka nepořídí. A ještě je to možná dobrý skutek a líbí se to Pánubohu.

Mařička se tedy učí sbírat knoflíky. Není to marná hra.

„Dítě je k tomu jako stvořený,“ míní babička.

„Je nízký a při zemi a vočíčka mu ještě koukaj, takovýmu smráděti nic neunikne!“

Babička je na tom sice s očima dost mizerně, zato v kříži je tomu dláždění stále blíž. A to se hodí. Neřekli byste, co lidi poztrácejí knoflíků. A vůbec, všelicos se najde na té pražské dlažbě, někdy i krejcar. Víc je ovšem koňských kobližek. Klovou v nich chocholouši. Až to bude obráceně, až jednou najde víc krejcarů než kobližek, to babička pozná, že už je v nebi.

„A kdy to bude, babičko?“

„No brzo, brzo, dyť se dočkáš, hajzlíku!“

Knoflík! Babička zdvíhá záplatovanou svrchní sukni. V té spodní, ještě zbědovanější, je kapsář, šup tam s ním!

Babička přirozeně umře, ta minulá taky brzo umřela. Mařička jí má říkat „babičko“, jak by jí taky měla říkat?

Jdou spolu městem a uhýbají všem z cesty. Všichni jsou větší než ony. Ony dvě čekají.

Odpoledne na Štvanici knoflíky společně roztřídí. Tady nikomu nepřekážejí a voda bere všechnu špínu. Hladina se vlní a Mařička na ni položí dlaň. Vtiskne dlaň do řeky. Řeka kopíruje tvar. Dětská ruka s roztaženými prsty. Zdvihni ji maličko a řeka už o tobě neví. Ponoř ji maličko a přijme tě. Řeku můžeš hladit a řeka pohladí. Můžeš ji bít až do pěny a nerozhněvá se. Ne jako Jéňa, který šíleně vříská, sotva mu rozkopne pár báboviček. Sotva s ním dvakrát mrskne do trávy.

Řeka je lepší než všichni bratři světa.

Drobátko divoká je Mařička. V Celetné, už skoro u Prašné brány, má hračkářství nějaký Neumann. Prosklenná výloha a za ní sedí panenka nastrojená jak na knížecí svatbu, v ruce pompadúrku a paraplíčko. Aninka by se ani sáhnout neopovážila. Ale kouknout se můžou obě, za podívání se snad nic nedá. Ale to by s sebou nesměla mít Máří! To dítě zapře paty do chodníku a ukáže na panenku:

„Já ji chci.“

„Já taky,“ zasměje se Aninka, „a teď už pojď, přijdem pozdě na oběd.“

„Já ji chci,“ řekne Mařička a černé oči varují. „Já ji chci!“

„Ta panenka je za penízky a já nemám penízky,“ řekne Aninka a říká téměř pravdu. Šla z domu se čtyřmi krejcary a při mši dala – po zralé úvaze – na ofěru jen dva. Pánbůh to pochopí, vidí přece, že to dítě z té velké nebeské slávy a radosti ještě nemá rozum, k čemu za ně platit. Dva krejcary odepřela nadzemské milosti a teď by je...

„Já ji chci!“ vříská děvčátko a z očí i z nosu hrkají potůčky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Krásný jako Karel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.