Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Iva Czyžová a kolektiv

Kostýmy pro orientální tance

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 4984. publikaci

Texty Iva Czyžová, Hana Kupková, Olga Kendall
Fotografie na obálce Daniel Král
Fotografie v knize Jiří Tvaroh www.jiritvaroh.cz, Daniel Král www.kral-production.cz
Benjamin Arthur, Andre Elbing, Ivan Janota, John Beer, Václav Pancer, Václav Kořínek,
Daniel Pavlík, agentura Stillmodels a soukromé archivy tanečnic
Kresby Iva Czyžová
Sazba a grafická úprava Marcela Veličková
Návrh grafické úpravy a obálky Marcela Veličková
Odpovědná redaktorka Ing. Jana Minářová

Počet stran 112
První vydání, Praha 2012
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Design © Zuzana Brečanová, 2012

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-4350-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

Podle sazby e-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Löffelmann.

ISBN 978-80-247-7235-6 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-7236-3 (ve formátu EPUB)

Warda, Khalida,Iva
foto : J. Tvaroh

úvod

Kniha, kterou držíte v ruce, má být příručkou pro začínající i pokročilejší tanečnice. Profesionální kostýmy jsou drahé a ne vždy originální, proto si velká část tanečnic kostýmy sama vytváří nebo nechává šít. Olga Warda Kendall a Hana Khalida Kupková, profesionální lektorky a mezinárodně úspěšné tanečnice, vám vysvětlí rozdíly mezi jednotlivými styly orientálního tance. Popíšeme si, jak vypadá typický kostým pro každý ze stylů; na co si dát pozor a jak se držet stylu a současně vytvořit individuální kostým, který bude lichotit vaší postavě, místo toho, aby upozorňoval na její nedostatky. Spolu s Ivou Czyžovou, která se dlouhodobě zabývá tvořením a ručními pracemi, se pak podíváme na střihy kostýmů a možnosti jejich zdobení. Autorky se podělí o praktické postřehy a tipy, které vypozorovaly během vlastního vystupování, a vyvrátíme také některé zažité mýty o orientálním tanci. Kniha by vám měla být praktickým rádcem a průvodcem. Ušetříte si začátečnické trapasy a škobrtnutí a budete se moci plně soustředit pouze na váš tanec.

Když se řekne orientální tanec, většinu lidí jako první asociace napadne svůdnost a smyslnost, a hned jako druhá pohádková zdobnost. Díky němu ženy poznávají své tělo, učí se ho používat a ovládat, a také ho milovat a vážit si ho bez ohledu na typ postavy nebo věk. V České republice se orientální tanec začal významněji šířit až po listopadu 1989, kdy ve větších městech začala vznikat první taneční studia. Ženy si tento typ pohybu brzy oblíbily. Nejen, že mohly tančit nezávisle na partnerech, ale brzy na sobě začaly pociťovat jeho pozitivní účinky. Kromě posíleného sebevědomí a uvědomění si síly vlastní ženskosti má břišní tanec druhem zapojených svalových skupin pozitivní vliv na ženské vnitřní orgány. Mnoho žen připisuje tanci důležitou roli při úspěšném otěhotnění, porodu nebo úlevě od bolestí, dalším zase pomáhá rozpohybovat ztuhlá ramena a šíji od věčného sezení u počítače. Část studentek dokonce v tanci později najde své životní povolání jako lektorky nebo profesionální tanečnice.

Tanec v arabských zemích, podobně jako tanec všude na světě, plnil různé společenské funkce – tančilo se na svatbách a jiných oslavách, tanec také doprovázel různé druhy rituálů. Společenské zvyklosti v arabském světě ve většině případů nedovolují vzájemné veřejné dotýkání se osob opačného pohlaví, proto se v této oblasti nerozvinuly párové tance jako u nás, ale jedna či více tanečnic tančí pro přihlížející publikum. Diváci tanečnici sledují nebo ji doprovázejí tleskáním, zpěvem nebo hrou na hudební nástroje. Základními doprovodnými nástroji v arabském orchestru jsou oud (loutna), kanoun (citera), riqq (arabská tamburína), ney (flétna) a darbuka (arabský buben). Dalšími nástroji jsou housle, mizmar (arabský hoboj) a akordeon.

darbuka foto: D. Král

Postupem času se tanec přesunul ze soukromých společenských příležitostí také na pódia divadel a kabaretů a tomuto prostředí se přirozeně přizpůsobil i jeho výraz a používané kostýmy. V současné době se díky fúzím s jinými druhy tance pod pojmem orientální tanec skrývá mnoho stylů.

Rozdělení stylů orientálního tance v této knize vychází především z potřeby přehledného členění tanců pro studentky a začínající tanečnice. Zejména pro ně jsme potřebovali definovat, co to vlastně orientální tanec je. Pro potřeby této knihy jsme se tedy rozhodli rozdělit orientální tanec do čtyř základních kategorií: folklór, klasický tanec, fusion a tanec s rekvizitami.

Příklady folklóru byly v této knize zvoleny s ohledem na ty tance, se kterými se studentky v kurzech setkají nejčastěji, výčet všech druhů orientálních folklórních tanců by byl samozřejmě mnohem širší. Mohli bychom dále a dále pokračovat: např. fellahi, zaar, tanoura, dabka, iraqi a další. Tyto tance ponecháváme nepopsané jako prostor pro individuální zájem a zlepšování.

Klasický orientální tanec vznikl spojením baladi (viz Přehled tanečních stylů) s baletem a byl obohacen pro potřeby vystupování v kabaretu o další jevištní prvky.

Fusion je anglický termín, který označuje styl tance, ve kterém jsou rovnoměrně zastoupeny a promíchány prvky různých stylů; v našem případě klasického orientálního tance např. s flamencem, sambou, tangem atd... Za fusion je možné označit v podstatě všechny styly tance kromě folklóru. Svérázné postavení zaujímá tribal, který je ve svém principu původně také fusion, ale postupem času se definoval do samostatného tanečního stylu, od kterého se odvozují různé varianty tribal fusion stylu – gothic, burlesque... Tance s rekvizitami jsou také ve své podstatě fusion, ale pro potřeby definování do této knihy je vyčleňujeme do samostatné části.

Současně zcela záměrně soustředíme pozornost pouze na základní teorii a vynecháme historii a vývoj orientálního tance, otázku výběru hudby a další oblasti, jejichž znalost je pro tanečnici stejně důležitá jako vhodný kostým.

V této knize jsme se snažili, pokud to šlo, používat české překlady pojmů. Ve zbytku výrazů se snažíme držet anglické transkripce, protože angličtina je v tanečním světě nejběžnějším mezinárodním komunikačním prostředkem.

Taneční kostýmy, stejně jako každé jiné dámské oblečení, podléhají tlaku aktuálních módních trendů. Doporučení, která najdete na následujících stránkách, shrnují principy tvorby kostýmů pro orientální tance, které jsou zásadní a obecně platné, ať se móda posune jakýmkoli směrem. Doufáme, že se vám tato kniha stane nadčasovým společníkem a užitečným průvodcem.

Autoři

Khalida
foto: J. Tvaroh

přehled tanečních stylů

Folklórní styly

Baladi (beledi)

Základ slova „balad“ znamená tradiční, venkovský, původní. Tento egyptský folklórní styl se tančil doma, na oslavách a večírcích, mezi lidmi. Díky okolnostem jeho vzniku je pro tento styl typické, že se tančí prostorově úsporně, tanečnice obvykle improvizuje. Zapojuje výrazné pohyby boků, chybí dramatické otočky, arabesky a jiné baletní prvky nebo prudké pohyby hlavou. Tradiční baladi se tančí vždy naboso v šatech dlouhých minimálně do půlky lýtka, ale obvykle delších, rovného střihu a s dlouhými rukávy. Tyto šaty se nazývají galabeya.

Materiál byl obvykle přírodní a tanečnice měla boky pro zdůraznění pohybu opásané pruhem kontrastní látky. S přesunem baladi z venkova na pódia a prezentováním kabaretní formy baladi se zvýšila potřeba udělat kostým efektnější a výraznější pro diváka. Materiál šatů se volí lesklý a efektní, střih díky elastickým materiálům více obepíná tělo. Nejnovější módní trend také prohloubil výstřih šatů téměř k linii pasu a nechal z nich vykukovat zdobenou podprsenku. Délka galabeyi však zůstává, nezkracuje se.

V tanci baladi se často místo prostého pruhu látky přes boky používá penízkový šátek. Přesný původ jeho vzniku se zřejmě již nedozvíme, nicméně se traduje, že tanečnice byly za svá vystoupení odměňovány tak, že diváci během vystoupení přímo na tanečnice házeli drobné mince, případně je zastrkovali za pruh látky, který tanečnice měly přes boky. Po vystoupení si tanečnice penízky na pás našívaly, protože to byl nejbezpečnější způsob jejich uložení a tanečnice měla svůj majetek neustále při sobě. Při tvorbě svých kostýmů penízkový šátek používejte na folklórní styly (baladi, saidi, shaabi…) nebo na trénink, studentky ho také mohou využít na moderní orientální tanec, drumsolo, cikánský fusion a další.

Nepoužívejte penízkové šátky na klasický orientální styl nebo jemné tance se závojem či křídly.

Vlasy se u baladi tradičně splétají do copu a zakrývají dlouhým šátkem, který zahaluje všechny vlasy. Kabaretní forma někdy používá zdobený pruh látky, který zakrytí spíše naznačuje.

Volba odpovídajícího kostýmu záleží na tanečnici – v čem se bude cítit dobře – a také na zvolené hudbě. Čím tradičnější hudba, tím vhodnější je použít původní styl kostýmu.

Warda
foto: J.Tvaroh

přehled tanečních stylů

Folklórní styly

Saidi

s hůlkou nebo bez hůlky

Saidi je folklorní tanec z jihovýchodní části Egypta z oblasti zvané Said. Jde o veselý dynamický a zemitý tanec, pro který jsou typické různé druhy skoků, houpavá těžká chůze, důraz je kladen na pohyby pánve a boků (twisty, dropy, kicky...). Pro tradiční verzi tohoto stylu se volí galabeya, opásaná pruhem látky nebo penízkovým šátkem. Pro moderní verzi se používají dlouhé baladi šaty, které mohou být doplněné šátkem přes boky a šátkem na hlavě. Tančí se většinou naboso.

Při chůzi se používá celé chodidlo na rozdíl od klasického orientálního tance, který se tančí převážně na pološpičkách. Typickou rekvizitou je hůlka (nebo 2 hůlky) buď rovná, nebo s jedním zahnutým koncem. S hůlkou tanečnice provádí různé prvky – především točení v jedné ruce, balancování na hlavě a údery o zem. Hůlka je vyráběna z bambusu a obvykle se pro větší efekt polepuje stříbrnou nebo zlatou páskou, kabaretní hůlky mohou být barevné a dozdobené flitry. V souvislosti s tímto stylem můžete slyšet název raks assaya a tahtib. Raks assaya v překladu znamená tanec s hůlkou; tahtib je mužská varianta tohoto stylu, kdy muži napodobují umění boje se zbraní. Forma saidi, kterou tančí ženy, je mnohem jemnější a hravější než stejný styl v podání mužů.

Bondok
www.bondok.de

Warda
foto: J.Tvaroh

přehled tanečních stylů

Folklórní styly

Khaleegy

Tento tanec pochází z oblasti Perského zálivu a tančí se v mírných variacích od Kuvajtu přes Irák po Saudskou Arábii. Působí radostně a uvolněně. Zpočátku byl tančen pouze ženami pro ženy jako oslavný tanec na svatbách, potom opět pro svou efektnost přešel i na taneční pódia.

Typickým oděvem pro khaleegy je thobe al nasha'ar – jde o velmi širokou rovně střiženou tuniku – levnější thoby jsou jen obdélníkovou látkou s průstřihem na hlavu. Originální thoba z oblasti Perského zálivu je obvykle hedvábná, luxusně zdobená, bohatě vyšívaná (zejména na předním díle) a představuje spíše šperk než oděv. Levné egyptské varianty jsou šifónové zdobené flitry.

Domácí vyhotovení thoby je záležitostí pro trpělivé a zručné ruce, proto se na většině vystoupení setkáme s dováženými thobami. Pod thobu se může nosit galabeya, sukně a top nebo elastická kombinéza (body stocking nebo cat suit) podle uvážení tanečnice – thoba se původně oblékala přes běžný společenský oděv, ve kterém se ženy dostavily na svatební oslavu. V takto volném oděvu nevyniknou klasické prvky orientálního tance jako shimmy, vlny a osmičky, proto se v khaleegy používá zejména typický základní krok a výrazné pohyby hlavou a rukama. Thobu si tanečnice různě přidržuje, přitahuje, nadzvedává nebo si z látky thoby vytvoří „závoj“ nad hlavou. Prvky zobrazují každodenní činnosti a některé mají tranzovní charakter. Tančí se naboso s rozpuštěnými vlasy. Díky typickému pohazování a točení hlavou se khaleegy někdy říká také „tanec vlasů“.

Khalida
foto: J. Tvaroh

přehled tanečních stylů

Folklórní styly

Melaya leff

neboli Alexandrijský tanec (Eskanderani)

Melaya leff vznikl v městském prostředí přístavu Alexandrie, je to velmi veselý a koketní tanec. Tančí se buď naboso nebo ve střevíčkách s vysokým podpatkem. Přiléhavé šaty jsou jasných barev, tradičně s výrazným květinovým vzorem, okolo výstřihu a spodního okraje s volánem; často jsou volány umisťovány diagonálně.

Hlavní součástí kostýmu je melaya. Jde o obdélníkový kus černé neprůhledné látky – nejčastější rozměr je 2,4 × 1,3 m, do kterého se tanečnice během vystoupení zahaluje, omotává a zase laškovně a svůdně nechává některé části těla z melayi vykukovat. Vlasy jsou zahalené černým šátkem omotaným okolo hlavy. Šátek má po obvodu barevné bambulky, takže vyvolává dojem pestrého věnečku.

Jevištní verze šatů pro tento tanec jsou bohatě pošívané korálky a flitry. Melaya je také bohatě zdobena, buď jsou velké flitry jen po obvodu, nebo i v širokém pruhu uprostřed; látka je černé barvy (zřejmě pod vlivem poptávky ze zahraničí v poslední době přibyly v egyptských obchodech s tanečními kostýmy také barevné melayi) a neprůhledná. Vlasy se schovávají pod šátkem nebo dekorují květinovým věnečkem, nosí se spletené do copů i rozpuštěné.

Délka šatů pro tento styl záleží na individuálním rozhodnutí tanečnice. Přestože mohou být kratší než u jiných tanečních stylů, dejte proto pozor, aby neodhalovaly víc, než chcete. Při tvorbě kostýmů nejen na alexandrijský tanec se pohybujete na tenké hranici, kterou je dobré nepřekračovat, pokud si přejete, aby vaše vystoupení publikum bralo s respektem jako umělecký zážitek, nikoli jen jako sexuální výzvu.

Marina
foto: J. Tvaroh

přehled tanečních stylů

Folklórní styly

Núbijský tanec

Tento tanec pochází, jak název napovídá, z oblasti Núbie – části jižního Egypta a severního Súdánu. Mísí se v něm prvky arabské a africké a dodnes je ho možné vidět v autentickém provedení. Podobně jako hagalla (viz Přehled tanečních stylů) je to oslavný skupinový tanec, tančený zejména na svatbách. Stejně jako ostatní folklórní styly není zvlášť technicky náročný, používá zejména jednoduchý krok, velké uvolněné pohyby a křížení rukou a nohou. Jeho houpavý rytmus a uvolněný výraz je velmi radostný a pozitivní, a proto v kurzech orientálního tance oblíbený.

Kostým na núbijský tanec lze nejkratším možným způsobem popsat jako dlouhou a volnou noční košili s dlouhými rukávy, která má přibližně od oblasti kolen dolů volán. Tradičně je košile bílá z přírodních materiálů, pro pódiové účely se opět přidávají barvy, flitry a lesklé látky. Někdy se kostým přepásává pruhem kontrastní látky přes boky. Vlasy jsou vždy zahaleny dlouhým závojem či šátkem (okraje šátku upevněného na hlavě by měla mít tanečnice možnost držet v ruce při rozpažení rukou); spleteny do copů. Evropské tanečnice, pokud nemají přirozeně dlouhé černé vlasy, si mohou vypomoci umělými copy (nejčastěji z chemlonu), zdobenými kytičkami. Tančí se naboso.

Warda a Khalida zvítězily v roce 2011 s nubijským tancem na soutěži Bellydancer of the World v německém Duisburgu v kategorii folklórní duo
foto: A. Elbing

přehled tanečních stylů

Folklórní styly

Ghawazee

Ghawazee je specifický taneční styl egyptských kočovných cikánských kmenů, jejichž hlavním zdrojem obživy byl zpěv a tanec, proto oceňovaly narození dcery více než narození syna. Dcery byly od malička vychovávané jako tanečnice a pro celý kmen byly zdrojem bohatství. Ghawazee v překladu znamená cizinec, vyvrženec, protože tyto kmeny žily na okraji společnosti. Tanec kočovných ghawazee zažil období vrcholného rozkvětu v 18. století, ale protože cikánské ženy nenosily závoje přes obličej a jejich tanec byl „neslušný“, byli ghawazee v roce 1834 násilně vystěhováni do Luxoru. Jejich tanec byl stále více potlačován až do současného stavu, kdy cikánské matky záměrně nevychovávají své dcery v tradičním duchu. Tanec ghawazee z reálného života postupně mizí a nahrazuje ho kabaretní forma.

Tanec ghawazee je rychlý, zemitý, vyzývavý a využívá výrazné pohyby boků (dropy, twisty, kicky a vlny pánví). Tanečnice může tančit také s hůlkou, činelkami nebo shamadanem. Oděv cikánských tanečnic se skládá z bohatých tureckých kalhot, zdobené podprsenky a typického ghawazee (nebo také osmanského) kabátku. Kabát princesového střihu s dlouhým nebo tříčtvrtečním rukávem má výstřih pod úroveň podprsenky, ale zakrývá břicho. V oblasti boků se dělí na jednotlivé pruhy látky, které jsou dlouhé až ke kotníkům. V současnosti někdy tanečnice nahrazují turecké kalhoty širokou sukní. Boky se zdůrazňují přepásáním penízkovým šátkem. Kmeny ghawazee byly většinou bohaté, nedílnou součástí kostýmu je tedy množství kovových šperků – náramků a náhrdelníků. Hlava byla ovázána šátkem, ze kterého mohly splývat rozpuštěné vlasy nebo copy, na hlavu se připínaly šperky ve formě různých čelenek a penízkových pásků. Styl ghawazee kostýmů silně ovlivnil kostýmy používané na ATS (viz Přehled tanečních stylů).

Iva foto: J. Tvaroh

Výše popsaný kostým je kostým tradiční. V nabídce egyptských obchodů jsme našli ghawazee kostým, který je ale méně nákladný, a proto ho zde uvádíme jako možnou variantu. Jde o volnou poloprůsvitnou galabeyu s dlouhými rukávy, bohatě zdobenou penízkovou výšivkou. Boky jsou opásány penízkovým šátkem, vlasy jsou zahaleny nejprve bavlněným šátkem s bambulkami, přes který je uvázán dlouhý závoj ze stejného materiálu jako je galabeya.

Khalida
foto: J. Tvaroh

přehled tanečních stylů

Folklórní styly

Hagalla

Základ slova „hag´l“ znamená poskakovat, skákat. Tento beduínský tanec, původem zřejmě ze severozápadního Egypta, se tančí v mírných obměnách v Egyptě, Libyi i Iráku a jako jeden z mála vyžaduje aktivní zapojení mužů – v tradiční verzi tančí jedna tanečnice mezi několika skupinkami mužů, kteří se snaží získat její pozornost. Původně to byl oslavný tanec, tančený na svatbách, případně jako oslava dospělosti tančící dívky, a měl znázorňovat námluvy, vybrání si toho pravého mezi mnoha a žádost o ruku. Jde o symboliku, nikoli o skutečný výběr partnera – tanečnice si často „vybírá“ otce, bratra nebo toho, kdo ji na akci najal. Krok se používá jednoduchý a základem tance je výrazný pohyb boky. Tomu odpovídá i kostým, který na zvýraznění boků klade velký důraz.

Tradiční hagalla se tančí v beduínském oděvu – vyšívaných botách a rovných dlouhých šatech s dlouhými rukávy – výstřih a konce rukávů jsou také vyšívané, šaty ale nemají žádné třásně nebo penízky. Přes šaty je uvázán nařasený kus látky nebo široká sukně z několika různě dlouhých volánů. Vlasy jsou tradičně spletené a vyčesané na temeno hlavy, zakryté poloprůsvitnou látkou; používá se i závoj přes obličej. Nedílnou součástí kostýmu jsou bohaté náhrdelníky – tanečnice si je během tance sundává a nabízí je „vyhlédnutému“ muži. Muž jí je vrací a nabízí jí další šperky, které tanečnice přijímá, což symbolizuje žádost o ruku a její přijetí. Tanečnice může tančit v ruce buď se šátečkem, nebo s krátkou hůlkou. Oslovení vyhlédnutého muže se děje nabídnutím jednoho konce hůlky či šátku. Muž šátek drží za jeden konec, tanečnice za druhý a tančí okolo něj.

Také hagalla, stejně jako další folklórní styly, byla převedena do divadelní formy zásluhou egyptského tanečníka a lektora Mahmouda Redy. Šaty pro tuto pódiovou verzi jsou opět zdobnější, třpytivější, mohou mít zvonové rukávy a vrstvené vrchní sukýnky se mohou i vycpávat pro dosažení maximálního efektu pohupujících se boků. Vlasy zůstávají zakryté závojem. Jevištní hagalla se liší zejména tím, že je poměr mužů a žen obvykle obrácen nebo muž na pódiu chybí úplně. V Iráku se můžeme setkat s „drsnější“ variantou hagally, kdy se muži snaží dívce sundat z obličeje závoj a ona jim v tom během tance brání mečem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kostýmy pro orientální tance.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.