Obsah

NAROZENÍ

PRVNÍ VTIP

OSTATNÍ VTIPY

RODINA KOSTKOVA

SVATBA

O VELIKÉM DÍLE

TEORIE A PRAXE

POSLEDNÍ PŘÍPRAVY

NEDĚLE

PONDĚLÍ

ÚTERÝ

STŘEDA

ČTVRTEK

PÁTEK

SOBOTA

SEN

NÁVRAT MANŽELKY

NOVÉ ÚKOLY

PŘÍZNAKY

PLNÉ RUCE PRÁCE

PRÁDLO

SEDMERY BĚDY

KDO JSOU TI LOTŘI?

POSLEDNÍ MĚSÍCE PLYNOU

SLAVNÉ DNY

JÁ JSEM OTCEM !

ÚSPĚCH VŠUDE

VTIP PROFESORA KOSTKY

ŽALOSTNÉ ČASY

NOVÝ PLÁN

POSLEDNÍ VTIP

Jaroslav Havlíček

MUŽ SEDMI SESTER

vydal Jonathan Livingston, s r. o.

v Praze 2014.

Elektronické vydání první.

ISBN epub 978-80-86037-40-0

ISBN mobi 978-80-86037-53-0

Kapitola 1

NAROZENÍ

Starý Škvor byl filuta, holkař, hýřil, hráč, jeden z těch veselých hříšníků, kteří se dovedou vždycky dobře bavit sami se sebou, nepotřebujíce, aby je někdo podpíral a povzbuzoval. Měl dost fantazie, aby vždycky našel nějaký smysl v prchajícím dni, a dosti odvahy, aby si z ničeho nikdy nic nedělal. Ze všeho nejraději se smál. Nejenže byl vždy zásoben smíchem jako švadlena špendlíky, jako myslivec broky, ale vyznal se i dokonale ve všech jeho odstínech a dovedl jím hospodařit dle užitku a příležitosti. Měl hřmotný, dobrosrdečný smích pro žerty s mladou chasou, smích hebký, jásavý pro šprýmy se ženami, smích ostrý, krátký, vzteklý, byl-li sám napaden vtipem, a smích mírný, zádumčivý, pobavily-li ho jeho vlastní nápady. Když byl ještě mlád, jmenovali ho smíškem a říkali to se závistí, nebo mu záviděli jeho bodrou povahu, pro niž mu byla dávána přednost v každé společnosti. Byl králem smíchu a smál se, když se jiní mračili v starostech, obavách a nejistotách. Se smíchem překonával, před čím se jiní vzdávali, a získával tam, kde jiní tratili. Říkali o něm, že je šťastný muž, a on to nepopíral, směje se všem do očí.

V těchto zábavách a v této lehkomyslnosti utekly mu dobré dvě třetiny celého života, aniž zatoužil po tom získat si moudrou a přísnou družku, která by povznesla jeho jméno k vážnosti a uštědřila mu potomstvo, jež by zdědilo jeho bizarní přednosti. Nezdálo se mu být, starému podšívkovi, dosti dobrým obchodem zaměnit svou veselou svobodu za všechny ty počestné věci. Cítil se být ještě dost zásoben náboji lásky, aby se nemusil bát mezi všelijaké ty víly lesů, polí a křovin, a liboval si ve své pestré pastvě více než jiný kůň u napěchovaného žlabu, přivázaný však ke kolu.

Jiné časy ale nastaly pro starého veterána, když počal pozorovat, že jeho tvrdošíjnost již poněkud pokulhává za jeho dobrou vůlí, že jeho úmysly ztrácejí na průraznosti a že veselé mladé ženušky se počínají více smát než vzdychat v jeho náručí. Tu poznal, že i pro něho nastává podzim, čas, kdy spasené louky nemají již trávy a kdy je nejlépe najít cestu k nějaké teplé stáji, kde lze za cenu poctivého úsilí získat bezpečné sousto pro dáseň, z níž zuby počínají vypadávat.

Přes výstražný prst osudu, který se proti němu tyčil v obrysech víceméně nepřístojných, nevzdal se starý Škvor ani svého veselí, ani své vybíravosti. Dobrý voják rozhodl se vyhrát i tento poslední svůj zápas a jal se obléhat děvče mladičké, krásné a půvabné.

Štěstí, které se ho vždy drželo jako klíště (snad pro jeho neumlkající smích), neopustilo ho ani nyní: dívka, která se zdráhala vejít v manželství se starcem, jehož vášně podepsaly se do všech vrásek jeho obličeje, byla vzorně poslušná a sklonila se před rozkazem rodičů, kteří ve Škvorovi viděli dobrou partii pro dceru a výhodu pro sebe, nebo ženich, dostatečně zámožný, nepožadoval věno.

Chytrý dědek uvedl mladičkou ženu do nového domu, zařízeného co nejlépe a nejvábněji, snaže se získat okouzlující a neočesané ještě půvaby zevnějškem předmětů, nemohl-li již stavět naodiv zevnějšek vlastní. Nechal dokonce na stráni za domem vybudovat vodní nádrž a získal tak pro svůj byt vlastní malý vodovod a s ním i koupelnu, která se stala později závistí celého městečka. Vyzdobil klícku pro svého ptáčka, jak nejlépe uměl, s vkusem co nejroztomilejším, zapomněl však, že od usměvavé mladosti stěn bude se jeho vlastní oprýskaná omítka odrážet s nevhodnou výstražností. Přes všechnu péči manželovu se nevěsta ani jedenkráte neusmála, prohlížejíc lhostejně pokoj za pokojem, zadumána v sebe, tichá, smutná, jak by naslouchala jen ozvěnám kroků v pustých místnostech. Marně se starý Škvor namáhal nalézt ve svých vzpomínkách ty nejveselejší příběhy a udat své nejpůsobivější žerty, mladá cho zírala vážně a nechápavě, nepřipouštějíc smích do území svého zoufalství.

Po tři měsíce marně dobýval starý hříšník svou mladou ženu, nedovedl však svým laskáním vytěžit více než řídkou rozkoš sám pro sebe melancholická bytost vedle něho zůstávala zachmuřená a mlčenlivá. Nedovedl oživit její údy tak pyšné a skvělé a počalo mu být úzko v této osamělosti, kterou nikdy nepoznal, pokavad byl doopravdy sám. Pokoušel se vydráždit její smyslnost, probít se její vděčností, podrobit si ji lichotkami. Nevzpírala se sice nikdy jeho žádostem, které se stávaly ostatně řidšími a řidšími, ale nevyšla mu nikdy vstříc ani na stý díl cesty. Snažil se obveselit ji zábavami odmítala chodit kamkoli. Konečně přece docílil prosbami a sliby, že se uvolila provázet ho na silvestrovskou pitku. Toto důležité datum budiž zaznamenáno stalo se to posledního dne roku 1888.

Tak se dostala mladá paní Škvorová poprvé do společnosti několika starých přátel mužových. Není pochybnosti, že ač žvástům, které se křižovaly nad stolem, naslouchala lhostejně po celý večer, přinesla si odtamtud první stupeň povolnosti, která způsobila, že podlehla nástrahám starého lišáka a poprvé dala najevo trochu zájmu o život, který jí byl nabízen. Možná že pravá příčina této výjimečné noci ležela v okolnosti, že neznala dosti dobře sílu nápojů, které jí byly přinášeny. Jisto jest, že již cestou z hospody kráčela poněkud živějším krokem, odlišným od toho, jímž se navykla vláčet po parketách svého pokoje. Starý Škvor nebyl tak nedovtipný, aby nevytušil v tomto poskoku nápověď sobě příznivou, a jeho srdce zaplesalo nadějí.

V bytě užil všech záludností, které ho naučily jeho dávné lásky, snažil se nestavět tuze naodiv své vrásčité líce a rozpoutal všechno umění své přirozené veselosti. A právě tak, jako krůpěj ke krůpěji konečně přece způsobí, že nádoba přeteče, tak jeden z vtipů Škvorových, snad ani ne lechtivější než všechny předchozí vtipy, způsobil, že mladá žena vypukla v srdečný, opravdový smích. Smáli se nyní oba, on dvojnásob blažen, že led prolomil poprvé, ona pak jako by si chtěla vynahradit v této chvíli všechny minulé i všechny příští dny své zádumčivosti. Poněvadž se tuze smáli, bylo jim ustat poněkud v tom, co právě podnikali, avšak maso, které se otřásalo, způsobilo, že cíle malé hry ve dvou bylo bezděčně dosaženo. Podloudník proklouzl, zapomenuv zaplatit daň.

Škvor byl ve věku, kdy se takové věci brzy zpozorují. Komický obraz toho, co měl nyní před sebou, a rozjaření z prvého vítězství způsobily, že se rozchechtal smíchem novým, bouřlivějším předešlého. Smál se a neumlkal, ani když skrz slzy spatřil ve svém objetí opět ledově chladnou tvář své ženy, která jako by chtěla tragickou maskou své odmítavosti odčinit prvý a poslední přestupek svého veselí.

Šedivému opelichanému manželu bylo brzy poznati, že jeho naděje se neuskutečnily ani tentokráte. Výjimka nestala se pravidlem, žena upadla v dřívější zasmušilost: a nikdy již se z ní neprobrala. Avšak v přesně oficiální lhůtě narodil se hoch, drobný, červený uprchlík, kterého konečně přece dostihli, nebo mu nezbylo, než aby se vrátil týmiž vrátky, jimiž vešel. Pojmenovali ho Emil. A právě tak, jako za minci vhozenou do automatu vyskočí mls odpovídající hodnotě, tak toto dítě vrátilo smích, jímž bylo počato. Všechny staré silvestrovské motivy se spojily, aby vytvořily osud reka tohoto příběhu.

Zatím zde však leželo jen nepříjemně maličké nemluvně bezbarvých očí, neslibujících nic, a zkormoucených úst, hotovících se k nářku.

„Jaký to zoufalec!“ zalkal otec Škvor nad kolíbkou, hladě si pleš bledými kostnatými prsty.

Opovržlivý pohled jeho ženy ho umlčel.

Kapitola 2

PRVNÍ VTIP

OSTATNÍ VTIPY

Poznámka šťastného otce potlačená v téže chvíli, kdy byla vyslovena, týkala se neobyčejně žalostného vzezření dítěte. Leželo ve svých peřinkách rudé jako oznobenina, drobné jako myší hovínko, vrásčité jako mrkev. Vybrakovaný sáček dokonalého smíška nestačil na to, aby bylo opatřeno konstrukcí obra. Tvář jako by se ještě nevzpamatovala z útrap cesty nevlídnou krajinou, již jí bylo zhlédnout, měla truchlivý výraz, a pokud se dalo zjistit bližším zkoumáním, neustále natahovala moldánky. Zdálo se, že pyšné naděje Škvorovy, upínající se k potomku, budou zklamány.

Leč brzy se ukázalo, že je-li malý Emil vyzáblou kudličkou co do těla a ufňukánkem co do výrazu tváře, chová ducha probudilého a náklonného k žertování. Tu bylo teprv vzpomenuto třetího původce jeho zrození, smíchu, jakož i bizarního způsobu, jak byl zplozen. Nebylo již pochybností o tom, že bude pravým dítětem okolností, které ho uhnětly.

První pozoruhodný Emilův šprým datuje se již z jeho prvních dětství. Starý bláznivý Škvor, pořád ještě čilý a chtivý smíchu, vyšel si se svou nevyléčitelně zasmušilou chotí na procházku, na niž nebylo lze vzít klopýtavého tkaničku. Protože byl povahy mírné a spolehlivé, ponechali ho samotna doma. Když se vrátili, nalezli ho navlečeného v otcově županu, s ohromnými brýlemi na nose, dýmkou v ústech a s kokrhelem v týle. Seděl za stolem, tváře se neobyčejně důstojně a nehýbaje ani brvou. Otec Škvor musil usednout, aby se dosyta vysmál.

„Povedlo se ti to!“ pravil spokojeně synovi. Tento jen zdrženlivě přikývl, vystavuje tak prvně naodiv vznešené umění chladnokrevně přijímat pochvaly. Pak počal chodit po podlaze s rukama složenýma na zádech. Spekuloval na svůj druhý vtip.

Měl se stát stejně věhlasným šprýmařem, jako jeho otec byl smíškem. Bylo mu ovšem jak každému umělci počít od nejprimitivnějších pokusů. V nejútlejším věku žertoval jen slintáním po nábytku, čuráním na nevhodných místech, zmrzačováním svých loutek. Potom však křivka jeho geniality počala stoupat.

V klukovských letech úspěšně vtipkoval pomocí kamení, sněhových hrud, barevné tužky nebo křídy, motouzu a připínacích hřebíčků. Přivazoval chřestítka na kočičí ocasy, sypal mouku do kalamáře, dával gumu na rozpálená kamna. Ke všem těmto šprýmům dovedl udělat, jsa dopaden, tak rozkošně pitomý obličej, že trestající ruce bylo zachvěti se nejistotou. Leckdy rána nedopadla proto, že kárající se obával přerazit křehké kostičky spratkovy, a ucho, tenké jako papír, nebylo vykrákáno, poněvadž hrozilo utrhnout se pod rozvzteklenými prsty.

Škola otevřela nadějnému šprýmaři nové a široké pole působnosti. Jal se nosit chrousty do třídy, házet výbušné kuličky a rozprašovat kýchavý prášek. Otci dal do dýmky střelný prach, takže se rozletěla uprostřed jeho pokojné siesty. Do noční nádoby nasypal služce šumivý prášek a nahlížel klíčovou dírkou, jak ubohá dívka bledne hrůzou nad pěnící se a kypící směsí.

Dlužno podotknout, že a byly jeho žerty jakkoliv neodolatelné, šprýmař se nikdy nesmál. Pln ušlechtilé ctižádosti spokojoval se pouhým úspěchem a dával svou spokojenost najevo jen polohlasným pobroukáváním. Způsobiv veselou scénu, díval se poočku na ty, pro něž byla připravena, a tiše očekával výsledek. Když žert nebyl pochopen a autoru nebylo odpovězeno smíchem, nedovedl zakrýt své zklamání a byl blízek pláči.

V devíti letech ztratil Emil svou neustále zkormoucenou matku. Ubohá žena odešla do končin věčné blaženosti, zapomenuvši se alespoň jednou a naposledy usmát na svého jedináčka. Nedočkala se ani oné obzvláš veselé chvíle, kdy starého Škvora při jednom povedeném vtipu synovu ranila mrtvice a on zemřel v podivné grimase, která je na poloviční cestě mezi smíchem a hrůzou. Tehdy byly žerty Emilovy již poněkud složitější. Tento poslední byl například založen na okolnosti, že po smrti ženině se veselý dědek počal bát strašidel. Synáček sehrál ducha tak dokonale a provázel své zjevení tak působivými efekty, že poděšený Škvor ztratil veškerou možnost jakéhokoliv projevu dříve, než pochopil půvab tohoto šprýmu.

Pak byl vtipálek svěřen rodině otylého a odměřeného poručníka. Břich důstojného zástupce rodičů inspiroval kluka k častým a podařeným žertíkům, umělci bylo však za to snésti mnohá utrpení. Jeho profous zakládal si na své důstojnosti tak, že byla-li tato napadena nějakou nepřípustnou psinou, zapomněl se ohlížet na útlost a líčenou nevinnost pachatelovu. Emil však necouval před žádnými překážkami a nedal se ničím zlákat od svých přirozených náklonností. Obětavě se nabízel všem čertovinám, v nichž mohl sklidit potlesk. Když opomenuli nabídnout mu účastenství v nějaké klukovině, urážel se. K cizím žertům se točil zády trpěl žárlivostí, vrozenou všem tvůrcům.

Při vyučování dával přednost odpovědi hloupé před případnou, poněvadž mu působilo větší potěšení rozesmát než získat pochvalu. Jen dík tomu, že ho jeho učitelé pochopili, vychodil jakžtakž střední školu.

V tomto období oblíbil si vtipkovat s mladými děvčátky. (Zálibu v nich zdědil asi po svém otci.) Vystihl brzy výhodu těchto žertíků a dovedl z nich těžit v míře co největší. Dík shovívavé mlčenlivosti svých přítelkyň nemusil se bát nebezpečného prozrazení.

Čím více dospíval, jeho umění se zdokonalovalo. Stával se mistrem svého řemesla a scházelo mu jen mistrovské publikum, aby byl spravedlivě oceněn. Později připravoval své vtipy po celé dny a sestavoval pak celé scény, jichž účinky byly jím pečlivě propočítány. Melancholický a podivný žert byl v nich koncentrován až k nemožnosti.

Mistrovsky simuloval zapomnětlivého po celý měsíc jen proto, aby mohl před obecenstvem svíjejícím se smíchy skočit zúplna oblečený z hráze do rybníka. Podnikl cestu za kouzelnými cigaretami, aby si jednu z nich mohl zapálit v užaslém kroužku svých poloosleplých přátel. Vymýšlel pro sebe módu, která ho dělala směšnějším, než byl. Políčil na sebe sama potkaní past na své zahradě, vykřikuje pak opravdovou bolestí a triumfuje v skrytu srdce před vyjevenými tvářemi tisknoucími se k plotu. Říkali o něm, že je blázen, a smáli se shovívavě jeho výmyslům, nechápajíce jeho obětavost a lásku k umění.

Jako každý umělec byl nedůtklivý a ješitný. Vystřelil-li svůj vtip a nedočkal se zpáteční salvy smíchu, svěsil svůj vyzáblý nos a stával se tak směšný v jediné situaci, kdy si to nepřál proti své vůli.

Protekcí poručníkovou dostalo se mu skrovného povolání v rodišti. Nepřál si ani změnit své působiště a byl spokojen, že ho zde již znají, netoužil dobývat nového publika. Korektní klenutí kanceláře přijalo ho s otevřenou náručí, nebo se od něj očekávalo, že se v novém působišti zaskvěje svým pohyblivým duchem. Nezklamal všeobecné naděje a stal se brzy autorem celé série útroby rvoucích kancelářských vtipů.

Žil tu pak s nepatrnými změnami totéž, co ve svém dětství, škole a studiích, většinou zamyšlený a truchlivě se tvářící. Nikdo z těch, kdož ho znali, netušili, že pod zdánlivě skromným povrchem hlodá veliká a neslýchaná ctižádost: udělat jednou mistrovský, geniální vtip svého života.

V osmadvacíti letech se oženil po kratičké známosti s dcerou profesora Kostky. Svatba se odbývala již ve válce (kobylčí struktura zachránila ho před vojančinou), a zdálo se, jako by ji slavil jen proto, aby vykouzlil trochu ubohého veselí na tvářích diváků utrápených událostmi: jako sedm bílých labutí plulo cestou ke kostelu sedm dcer Kostkových, nevěsta Cilka se svými sestrami.

Kapitola 3

RODINA KOSTKOVA

Vyhlédnout si prostřední z této nevídané stupnice sester bylo již samo jakýmsi dobrým vtipem, přípravou k veselému dílu, které se dalo tušit kdesi v pozadí.

Profesor Kostka byl úctyhodný vědátor, který zestárnul ve své matematice. Jeho láska k oblíbenému předmětu byla tak veliká, že se bez ní neobešel ani v rodinném zákoutí. Jeho jídlo, jeho spánek i jeho zábavy byly výsledkem přesných a rozumných výpočtů. Tento všední život byl ovšem jen bledým obrazem jeho vnitřního, matematického života. Byl bídným symbolem hlubších pravd, ztělesněním velkolepějších pojmů. Profesor Kostka s oblibou pozoroval, kterak hřbitovní kříže podobají se sčítacím znaménkům, jeho dýmka integrálu a hvězdná obloha logaritmickým tabulkám. Liboval si v okouzlující pravidelnosti, která ho zachraňovala povždy od překvapení, která nenáviděl. U všech věcí pokládal za hlavní vlastnost počet ostatní u něho nepadalo na váhu. Jeho žena získala ho kdysi zamlada tím, že přirovnala kuchařskou knihu k početním vzorcům. Tato parabola vtiskla se mu do mysli tak důkladně, že ji neopomínal denně při obědě připomínat, nevšímaje si ve své prostotě zděšeného gesta svých dětí.

Jeho život srostl s jeho oblíbenou matematikou tak dalece, že nebylo mu možno nijak odloučit od ní ani nejodlehlejší úkony. Jen tímto způsobem mohlo se mu povést dílo, které mu kdekdo z kolegů záviděl a které přivedlo v úžas i nevědeckou společnost městečka: svými dcerami sestavil živou aritmetickou řadu o sedmi členech.

Tato matematická věta byla vyjádřena diferencemi let mezi narozeními dětí. Božena následovala Terezku po šesti letech, Lidka Boženu již jen po pěti. Za čtyři léta nato přišla Cecílie, pak za tři Zdenka a za dva Milena. Poslední dítě přispíšilo si po předposledním v intervalu jediného roku. Řada byla hotova a byla, jak přirozeno, sestupná.

Životní síla profesorova, které bylo ukázniti se pro tento záslužný výkon na dobu jedenadvacíti let, podrobila se duchu matematiky, který ji ovládal, tak ochotně, že když paní profesorová slehla se svou nejmladší, oznámil jí zanícený vědec vítězoslavně, že již není pražádné obavy, že dokonalá řada bude porušena. Když nebylo prakticky možno, aby přešla přes nulu a postupovala vpřed po minus členech, vyschla i životní míza učencova a on klesl v naprostou impotenci. Aby dal výraz svému štěstí nad výkonem tak bravurním, nařídil, aby to z dětí, které bylo korunou díla, dostalo jméno Sláva k označení vítězství otcova. Jméno bylo pak zavěšeno jako máje na vrchol dohotoveného díla.

V době, kdy Emil Škvor vytrhl střední číslo z této neslýchané řady, bylo Slávě již osmnáct let. Pak to šlo vzhůru tempem stále se zrychlujícím. Mileně devatenáct, Zdence jedenadvacet, Cecílii (Emilově nevěstě) čtyřiadvacet, Lidce osmadvacet, Božce třiatřicet a Terezce devětatřicet.

Slávka (číslo sedm) byla drobná, delikátní, měkkých očí, světlých vlasů. Jejím kontrastem byla Zdenka (číslo pět), která byla černá, snědá a prudká. Milena (šestka) byla pihovatá, její vlasy měly přehnaně zlatý odstín. Nebyla hezká, ale měla neobyčejně ostře a výhodně vykreslené poprsí, které nosila s furiantstvím, které jí prospívalo. Slávčina tajle neměla ňadra nepotřebovala je ale, poněvadž její výhody vězely v darech duchovních. Zdenka vynikala vším, čím mohla se pyšnit kterákoli z jejích sester. Byla jakýmsi vzorníkem všech výtvorů profesorových. V očích měla duševní odstíny předností Sláviných a její ňadra se dmula svůdněji než Milenina, jsouc více zaokrouhlena a podepřena ostatními sladkými náznaky. Cecílie (nevěsta, číslo čtyři) byla možno říci ohavná. Nos měla špičatý a ohrnutý vzhůru, vlasy řídké, podobné namočeným provazům, zuby zkažené, oči pichlavé, tělo beztvaré, hruď prohloubenou. Ke všemu poněkud pokulhávala. Tato dívka měla všechny nevýhody, jaké může mít žena, a byla tak pravým kontrastem krásné Zdenky. Lidka (číslo tři) byla ze všech stran oblá, ale vzhledem k svému pokročilému věku rozteklá již do neurčitosti. Její tváře bylo jediné, co na ní ještě drželo pevně, ostatní mělo nectnosti huspeniny a lesklo se neustálým potem. Její obličej měl však jisté kouzlo úsměvu, ráz dobrosrdečnosti v barvách i tazích. Božena (dvě) neměla vlastně podobu, poněvadž se podobala všemu a ničemu současně. Byla bez výrazu a bez významu. Všechno z ní bylo jaksi smyto. Ústa neměla barvu. Nohy neměly lýtka. Skládala se z šatů. Nesmála se nikdy, byla poplašená a ráda výskala strachy, domnívajíc se spatřit myš v koutě, ropuchu v trávě nebo pavouka na stropě. Mnoho věcí, jimiž se doplňovala, bylo falešných. Její účes neodpovídal pravděpodobnosti. Její zuby byly bělejší alabastru. V některých obdobích mívala i poprsí nebylo to však úměrné poprsí a dělalo dojem, že je způsobeno příliš primitivními prostředky. Terezka (jedna) nabyla štíhlosti, jež ji chránila před veškerým pokušením. Měla úsměv z obou stran zavěšený závažími, sražený, nehybný a kyselý. Chodívala s rukama křížem přes prsa, vysušená modlitbami, a u pasu, staženého do nemožnosti, nosila růženec. Byla nad pomyšlení cudná a nosila dlouhé sukně, skrývajíc tak s výhodou své čapí nohy, zbrázděné žilami a šlachami.

Paní profesorová Kostková byla pouhou matkou. Neměla žádné zvláštní vlastnosti, ani ty ne, jež jí připisoval profesor. Prožila v životě několik období, v nichž byla postupně štíhlá, krásná, hezká, plná, tlustá, břichatá a ošklivá. Nakonec byla již jen stará. Všechna její období zrcadlila se v jejích dcerách. Bylo-li jejímu muži jedenašedesát, bylo jí pouze o dva méně, ale ona o tom nemluvila, nebo z celého srdce svého nenáviděla matematiku.

Byla veselé a dobrosrdečné povahy jako všechny matky, dokavad se neubližovalo jejím dětem. Jejím velikým žalem byla aritmetická řada, která se nekrátila. Konečně přestala počítat s Terezou a Boženou. Vzdychla již jen pro Lidmilu a bála se pohlédnout na Cecílii. Ke třem ostatním chovala přemrštěnou důvěru.

Když přišel Emil Škvor a vyložil svou žádost, jala se domnívati, že byla po několik let příliš pesimistickou matkou, nedůvěřovala-li již ve štěstí dvou nejstarších dcer. Od této chvíle počala se kojiti pošetilými nadějemi. Nastávající ze, ač jeho pověst nebyla nejlepší, měl pro ni kouzlo, jaké mají všichni zeové pro své nastávající tchyně. Přiřadila ho do svého počtu a domnívala se od té chvíle, že vsadila-li jeho osmadvacítku vedle Lidčiny, porušila tím řadu a přemohla osud. Docela přirozeně ho počala milovat.

Profesor Kostka zesmutněl. Nepočítal s tím, že dílo tak pracně sestavené a tak draze vykoupené jest obrem na hliněných nohou. Jako každý profesor nepočítal s ženskou slabostí touhou po vdavkách. Bylo mu právě tak, jako by jestřáb unesl holoubě před jeho očima. Počet měl být porušen. Učenec počal scházet a všem ho bylo líto. Báli se, že ho to sklátí. Poněvadž však vládu všech věcí vzala do svých rukou jeho cho již dávno předtím, než přitiskla poprvé k prsoum řvoucí Terezku, zůstaly jeho nářky jen teoretické a bylo jich dbáno jen lyrickým způsobem.

O Emilových vlastnostech neměl profesor ovšem ani zdání a zajímal se o jeho hospodářskou situaci tak málo, jako o jeho náklonnosti k žertování. Když ho před něho přivedly, zapomněl všechny krásné fráze, jimž ho naučily, a skloniv hlavu, hluboce se zadumal.

Emil před ním stál jako viník před Hospodinem. Tenké a svislé jeho knírky tesklivě hleděly na podlahu a udivený výraz jeho očí prozrazoval telecí prostotu.

Když se starý profesor vytrhl ze svého zamyšlení, setkal se s vražednými pohledy šestnácti očí. Rychle se vzpamatoval a vykoktal:

„Příteli, kolikátou z mých dcer si vlastně přejete za manželku?“ Bylo to blbé.

„Pane,“ prohlásil Emil mroucím hlasem, „záleží mi na té, která je čtvrtá z té či oné strany.“

Profesor zbystřil sluch. Byla to jen laická matematika, byla to jen docela lehounká hříčka, ale byla to přece jenom také matematika.

To ho trochu smířilo s vetřelcem.

Kapitola 4

SVATBA

Do kostela, němž se zvláštní svatba odbývala, nahrnulo se mnoho zvědavců, kteří se zúčastnili obřadů jen proto, aby viděli vyzáblou a nosatou Cilku Kostkovu v úboru nevěsty pokulhávat k oltáři. Podobala se oblečenému smetáku a profesor, který ji uváděl s ušlechtilou rezignací, marně se namáhal shodnout se v kroku s jejím daktylem. Černá sukně jeho kaizrroku pleskala do jejího závoje a věneček nevěstin se kolíbal jako člun v bouři. Ženich tratil se vedle rozlehlé matky Kostkovy, která po celou cestu hlasitě smrkala, připravujíc se k povinnému pláči. Dva svědkové, vylovení jeden z příbuzenstva profesorova a druhý z kanceláře ženichovy, honosili se v pozadí každý s jednou z nejvyšších členů řady a projevovali slavnostní náladu důstojným mlčením.

Rezavý řídící na kruchtě sehrál Mendelssohna, načež vystoupil ze skrytu sakristie kněz, provázený dvěma červenobílými ministranty. Vzadu asistoval kostelník. Ženich projevil předepsaný souhlas s rozhodností nepřipouštějící námitek, nevěsta s panenskou ostýchavostí. Tím bylo dáno znamení k pláči paní profesorové, která se zhostila své role s bravurou. Do jejích slz zatetelilo se z kruchty Jsme svoji... pohřební sólistky a starého regenschoriho. Podpisy svědků zakončily obřad, načež průvod vyšel v novém pořadí: ženich a nevěsta, profesor a paní profesorová. Žert tohoto dne dospěl svého vyvrcholení. Nyní cloumala Cilka svým droboučkým Škvorem před očima celého městečka, které prožívalo božskou chvíli.

Doma, po slavnostním obřadě, zvedl učenec sklenku sladkého vína a chvějícím se hlasem promluvil krátkou řeč v tom smyslu, aby se novomanželé pokud možno dlouho milovali. Po této neočekávané a dojemné scéně upadl do hlubokého zamyšlení, z něhož se ho neodvážili vyrušit. Po chvíli se seznalo, že usnul. Pokynula tedy paní profesorová svým dětem a ženichovi, aby šli usednout do sousedního pokoje. Svědkové, kteří jevili při celé hostině jistou stísněnost, vyšli si před dům zakouřit.

Ve vedlejším pokoji, kam doléhalo jen melancholické chrápání profesora, osamělého v jídelně, navrhla rozněžnělá matka, aby všechny dívky po řadě seznámily se se svým nastávajícím švagrem polibkem. Emil se podrobil této tortuře s roztomilostí, která se líbila. Vzhledem k tomu, že k připravovanému velkému šprýmu bylo třeba znát dobře povahy všech zúčastněných, jeho obětavost neznala mezí. Umínil si ze své příležitosti těžit co nejvíce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muž sedmi sester.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.