Josef Svatopluk Machar

Čtyři knihy sonetů

1890 – 1892

V edici Parnas dosud vyšlo:

1. Antonín Sova: Zlomená duše / Vybouřené smutky

2. Josef Svatopluk Machar: Čtyři knihy sonetů

Praha 2014

Obálka © Marcela Strejčková – Nomzamo, 2014

© Monika S. Benešová – Lama, 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-87959-00-8 (formát PDF)

ISBN 978-80-87959-01-5 (formát pro čtečky)

ISBN 978-80-87959-02-2 (formát ePub)

ISBN 978-80-87959-03-9 (formát MobiPocket)

Vydání jako celek (obálka, grafická úprava, případně jazyková a redakční úprava a poznámky, ilustrace, předmluva, doslov, životopis autora apod.) je chráněno autorskými právy. Nositelé těchto práv jsou uvedeni v tiráži.

Prosíme, používejte tuto elektronickou verzi knihy pouze v souladu s platnou licencí, kterou jste si zakoupili. Žádná verze licence k této e-knize neumožňuje rozšiřování jejich kopií (včetně půjčování) či sdělování díla veřejnosti (například umisťováním kopií či extrahovaného textu na servery, ze kterých je možno tento soubor nebo text dále stahovat nebo jej prohlížet), a to za úplatu či zdarma.

Kniha prvá

LETNÍ SONETY

(psány v létě 1890)

Sonet úvodní

V těch dnech, kdy blankyt žhavý, modravý

zem celou na prach šedý pálí skorem,

kdy tělo klesá tíhou únavy,

a myšlenky už není v mozku chorém,

ten sonet krátký, ostrý, míhavý

jest jedinou z těch poetických forem,

jíž možno chytit nápad prchavý,

jak dobří mistři jsou nám toho vzorem.

Při modrém dýmu lehké cigarety

takový sonet napíše se lehce:

rým přijde sám, a myšlenky on nechce,

a člověku ta forma nějak zvoní,

jako když slýchal šťasten přede lety

zpěv cvrčků v poli ostrý, monotoní.

Sonet o životě

Podivný jakýs horečný to chvat,

jímž letí moderní to naše žití!

Pohledni nazpět v zašlých roků řad

a cítíš, jak ti začne teskno býti.

Jak bys jel vlakem, jenž nemůže stát,

a o němž nevíš, kam se s tebou řítí,

kraj za krajem kol tebe míjí v zad,

snad postál bys, však nelze zastaviti.

Pár přátel v kupé jede s tebou nyní,

pár dívčích zraků se ti zableskne –

už vystoupli a přišli zase jiní…

Konečněs umdlen… všecko jednotvárné…

už víš, že srdce též tak rychle stárne,

a vzpomíná-li – že si zasteskne…

Sonet o třetí hodině v červenci

To není vzduch, to už je vody var,

jenž proniká tě, kol tebe se lije,

to není lenost, to už smrti spár,

se zvolna těžce noří do tvé šíje.

Naproti žhavý bílý trotoar,

zelené všude v oknech žalusie,

šedivý prach se k tobě oknem vije –

zem, nebe jeden hrozný velký žár.

Přivřené oči, duše zmalátnělá,

tak sedíš tady bez hnutí a tich –

tvé „já“, tvůj život a ta země celá

je ti tak hrstkou věcí bezcenných,

že bys po všem tom steskem sotva vzdych –

kdyby ta duše z těla vyjít měla…

Sonet ironický

„To čisté, svaté, velké umění,

jež sluncem je nám v žití zášeří –“

Hle, lesklých slůvek pěkné skupení –

však svatosti té nic se nevěří!

Snad poetové ještě někteří

tak někdy plaše mluví ze snění –

řeč jejich se však přísně neměří,

jak známo, je to choré blouznění.

Umění! k smíchu! Hlavní věcí jest,

co, kdy a kolik procent může nést,

krom sportů ovšem, pro něž lidstvo plane.

A umění – dnes vyznat neškodí –

se celkem ani za sport nehodí,

je v něm už vše tak fádní, otřepané.

Sonet o staré metafoře

Kypící, vířící, šumící číš

a pije se z ní tak snadně…

Mlád piješ sladkost jen kroužící výš

a hořkost sází se na dně.

Moku ti ubývá, klesá níž, níž,

Čím víc si přihýbáš řádně –

V poháru kalno je, ba piješ již

hořkost jen sraženou na dně.

A horkost roste ti, jak spěješ k dnu…

Vzpomínáš sladkosti dřívějších dnů

a je ti teskno až k pláči…

A marný stesk a marný vzdor –

tak končí každá z těch metafor,

jež život značí…

Sonet večerní

Už dohas v šeru teplém, průsvitném

oblaků zlatorudých slední cár,

na nebi hvězdy září blankytném

jak rozházených šperků pár.

Ty jasné barvy shasly s žhavým dnem.

Je temno, vše má silhouetty tvar,

tam světlo jen, kde žlutým plamenem

plyn ozařuje trotoar.

Tu a tam hledí hlava z okna ven.

V ulici živo, hovor, ruch a smích,

kdes v dáli piano zní kvílící –

tak umí hrát jen bílá ruka žen:

stesk marné touhy, vášně nyjící

a snů těch nikdy splněných…

Sonet o minulosti

Ty vzdycháš toče na zad zrak:

Ach, tenkrát bylo přec líp jen –

však nebuď, brachu, zasmušen,

tos tenkrát říkal také tak.

A v onom „tenkrát“ nejinak

jsi po minulém tesknil jen,

a v onom zas dál, až bys pak

se ocit v blahu dětských plen.

I v plenách těch bys žvatlal snad,

kdybys moh mluvit, vzpomínat:

Oh, tenkrát bylo přece líp…

Toť osudu je starý vtip –

a proto bude dobře snad,

až nebude lze vzpomínat…

Sonet o zlatém věku naší poesie

Luh poesie zkvet nám krásně,

toť přejných hvězd je blahý vliv;

a jak se u nás rojí básně –

to nikdo nezřel jaktěživ!

Hoch v letech, kdy měl špačka dřív,

má nyní veršů plné dásně,

je třeba, bys jen brvou kýv,

a začne chrliti je hlasně.

A stroje tisku kvílící

pracují parou nocí, dnem –

už papíru se nedostává!

A nad hvězdami věčná Sláva

své čelo sklání nyjící

nad orvaným svým vavřínem!

Sonet – intermezzo

Mně věru lítost pojímá

v tom žáru dusném prokletém

i nad ubohým sonetem,

jenž u nás jmeno znělky má.

Jde v šatě skvosty posetém,

ji těžká krajka objímá,

je spjatá tuhým korsetem

a závoj v obličeji má.

Mně jest jí líto. Tu i tam

šat, korset její sundavám

a nechám ji jen v suknici.

A mám ji rád tak kypící,

když hopkuje si přede mnou,

až se jí bílá ňadra dmou.

Sonet o hodinách

Tik tak… zní monotoně se stěny;

však začni pozorně mu naslouchati:

Své s bohem dává čas ti ztracený,

jenž se již nikdy, nikdy nenavrátí.

Tik tak… Ah, vždyť to lupič zkušený,

jen pohleď: žití kus ti v dálku chvátí!

Tik tak… Ne, vrah to! Spjal tě řemeny

a vleče tě a kdes tě náhle sklátí…

Eh, marno vše. Toť lidské praktiky:

V své domýšlivé kdysi moudrosti

dal člověk jazyk přísné Věčnosti,

dal opatrně jí dvě slabiky –

a nyní uštván tony zvuky toho

ví, cítí, že i ty dvě bylo mnoho…

Sonet pathologický

Je šerý den. Už prší od svítání.

Zem, nebe nesou výraz tesklivosti.

A tobě je, jak cítil bys kol skrání

vát peruť jakés divné zoufalosti.

Po čemsi toužíš do své minulosti…

A po čem? Ptej se! Nevíš věru ani.

Bojíš se nějak temné budoucnosti…

A čeho? Zkoumej, není ani zdání.

A venku leží najednou noc šerá,

den ukončil se jaksi bez večera,

už v lucernách plyn hoří smutným leskem.

Bez hřmění, hluku v okna prší dále

tak jednotvárně a tak vytrvale.

A tobě zdá se, že se zalkneš steskem.

Sonet mystický

„Krvavé páry jak zjev visionů

mystickým kruhem zemi ovíjí,

hlas dálných zvonů, bizarních pln tonů,

zní jako hudba lilií.

Zářící svaté rovno hostii

po nebes sklonu

ve zlaté glorii se v šarlat zavíjí

mystické slunce, oko milionů. –“

– Ó čtenáři, jenž všechno snést už umíš,

jenž o básni už předpokládáš předem,

že něco jest to, čemu nerozumíš –

teď přece hledíš na mě plachým hledem?

Nu, můžeš-li, tou útěchou se těš:

já opsal to – však nerozumím též…

Sonet o lásce

Ba, ještě z fysiky cos hlavou tane,

i mohu užit tento termín stkvící:

Jest láska elektřinou, která kane

do oka z oka. – Slyšte milující:

„Znám její vlasy, čelo, barvu lící,

rty, úsměv, který pro mě na nich plane,

znám vše – a blíže nemohu nic říci –

jen oči, oči, oči milované – – –“

A tu zní popis, ne, toť hymna skvělá,

v těch očích tone duše jeho celá,

toť omega, toť alfa jeho žití.

V snech jeho svatá věčná lampa plane

a duše každé poskvrny se štítí –

ach, oči, oči, oči, oči milované!

Sonet o třech metaforách

Z klasických veršů cítím vůni vát

jak z podvečerní bujné lučiny:

heřmánku, doušky, sterých trav a mát

ten zápach prostý, zdravý, nevinný.

A romantika to je luzný sad,

kde ve skleníku bují květiny,

a smysly tvoje spíjí odevšad

nádherných vůní chaos jediný.

A verše moderní toť parfumy,

jež dráždí tony svými ostrými

sta duší neklidných i nervosních,

k nim atomy se berou kdekoli:

z těch květů v sadě, v lukách, na poli

i ze zápachů městských monstrosních.

Sonet elegický

Ne, toho člověku už líto není,

co je teď pryč a co se nevrátí…

Ta mladost, láska, žhavá krev a snění,

vše, čím se chtěl kdys pyšně blýskati –

to jest jen daň, již z toho živoření

v bezednou věčnost musí zaslati,

čas sbírá ji, a člověk bez nucení

ji konečně přec celou zaplatí…

Však život hamižný i zbytky malé

nám exekvuje ještě dál a stále,

a pěkná útěcha nám zbývá teď:

Že jako my i jiní jeví zraku

ten obraz bílých kdysi stříbrňáků:

ráz otřen a jím svítí všední měď…

Sonet noční

Nebe je tmavé. Mračen kůr

se bez hnutí zdá na něm tkvít,

jen místem protrhlinou chmur

zří hvězdný pohádkový svit.

Van větru v okno moje vlít

a s ním se nesou roje stvůr,

pár komárů, pár nočních můr,

jež začly v lampu moji bít.

A náhle slyším v zděšení

se střechy pláč a úpění –

oh, koček noční umění!

Zavírám okno. Věru již

i božské přírody té říš

zná protivnou být nanejvýš…

Sonet o antice a vlasech

Jsou rouhavé to černé slabiky,

jež se mi dneska v bílý papír derou.

Já nemiloval nikdy antiky,

já necítil z ní nikdy vůni sterou.

Já znal ji jen jak herbář veliký,

kde suché listy kryty plísní šerou,

zápachem hrobním vábí červíky

zažloutlé moudré, ti z nich stravu berou…

Jen staré Římany mám nyní rád,

ne pro bohy, ne pro verše a boje –

to všechno je zas plesnivý ten sklad –

Mám rád je, že už v onen dávný čas

cenili nad vše zlatý lesklý vlas,

vlas zlatý, lesklý, jak má žena moje…

Sonet polední

Tam v dálném kraji u nás je asi doba žní…

Jak živě jeví se ten obraz mému duchu:

Na jasném modrém nebi plá slunce polední

a pruhy tepla chví se ve prohřátém vzduchu.

Na ozářených polích už kupky snopů ční,

kol lidí směsice se míhá v pestrém ruchu

a jejich smích a výskot, kobylek chřestění,

prask žebřin vozových mi zaletá sem k sluchu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čtyři knihy sonetů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.