Obsah

Orbis Bene Vivendi 3

Svět dobrého žití Erazima Koháka 4

Osvědčení o disautorizaci 4

I Poutník 7

Trilogie o zemích zaslíbených 8

Životopisné črty 8

(I) Země snů a vzpomínání 8

(II) Československo, země vysněná 11

(III) Amerika, země zaslíbená 14

Milí přátelé, 18

Milí přátelé, 21

Čtyři kameny na Javořině 24

II Filosof 26

Dobro… 27

Dary noci 28

Krása a dobro 33

… a zlo 42

III Křesťan 46

Bůh 47

Milí přátelé, 49

Milí přátelé, 52

Post scriptum po dvaceti letech: 56

Putování za svobodou 56

Psáno jako diskusní náměty pro Sjezd (nejen) evangelické mládeže 56

Námět I 56

Jak je tomu vlastně s tou filosofií? 56

Námět II 58

Kde se vlastně vzala ta svoboda? 58

Námět III 60

Těžká svoboda: ano/ne 60

Námět IV 62

Svoboda volby – tohle nebo támhleto? 62

Námět V 63

Svoboda milosti, etika vděčnosti 63

Čteme Bibli 65

IV Ekolog 67

O stromu a ovoci 68

Občan a příroda 69

Tragédie obecní pastviny a věk odpovědnosti 69

Etika pro věk odpovědnosti 73

Odpovědnost a dobrovolná střídmost 77

Co mohu já osobně udělat pro přírodu, životní prostředí, zemi? 81

Osvištích, bobrech a architektech 83

Nakupování jako zábava 87

Občané na poloninách 88

V Demokrat 89

Myšlenka České republiky 90

Většina, menšina – práva a ohledy 91

Svoboda se rodí tam, kde se lidé chovají jako občané 95

Milí přátelé, 97

Rok osmašedesátý, století dvacáté 100

Teror 104

VI Člověk 107

Pohádka o Marjánce 108

Co měsíc dal 109

Zamyšlení nad Freudem, láskou a manželstvím 109

Pepinky a Pepíci 114

Život 115

Čím je pro mě náš byt? 117

Co nám chybí ke štěstí 119

VII Skaut 121

Konzum znamená mít, skauting znamená být 121

Toulat se chůzí loudavou… 123

aneb o řádu přírody, skautingu a ekologické krizi 123

Odcizení od přírody jako kořen ekologické krize 123

Návrat do přírody? 123

Návrat k přirozenosti? 124

Návrat k odpovědnosti? 126

Svoboda a odpovědnost 127

Důvody a podmínky lidského přežití 127

Skautské ideály, skautské poslání 128

Masaryk a vlastenci 128

Ta dnešní mládež! 130

Kohák Erazim, občanský životopis 133

Soupis knih 134

Orbis Bene Vivendi

Erazim Kohák

Svět dobrého žití Erazima Koháka

Když jsme začali tuto knihu připravovat k vydání, objevil jsem v jednom antikvariátu staré vydání Komenského Orbis Pictus, obsahující nádherné ilustrace k jeho průvodci tehdejším světem. V tu chvíli bylo zřejmé, že patří i k těmto textům. Asi proto, že texty Erazima Koháka jsou již několik let takovým naším průvodcem.

Mají k tomu všechny předpoklady autora-poutníka, který za války, po zatčení svých rodičů, odešel na venkov. Který po komunistickém puči odešel do Ameriky. Který po svém rozvodu odešel do lesů amerického státu New Hampshire. Který se po sametové revoluci vrátil do Prahy, aby nám o své cestě přinesl svědectví. Ne prvoplánové, snadno sdělitelné, ale zabalené v názorech, představách a myšlenkách vtělených do knih, článků, esejů, přednášek i rozhlasových a televizních vystoupení.

A odtud se zrodil i název knihy, který je syntézou dvou latinských sousloví Ars Bene Vivendi (umění dobrého života) a Orbis Pictus (svět v obrazech). Vybrali jsme do ní texty, které se snaží mapovat svět Erazima Koháka a tím pomoci všem hledačům „umění dobrého života “.

Výběr je vždy věcí subjektivní. Proto je dobré sdělit, čím bylo vedeno naše rozhodování. V prvé řadě jsme se snažili pokrýt celou škálu témat, která se vyskytují v autorových textech, jelikož právě jejich orientace na vlastní žití, na soužití s ostatními a souznění s Bohem nám přišla silná ve své celistvosti. Dále jsme byli vedeni snahou po objevování a odkrývání. Tedy publikovat co nejméně věci známé a v současné době dostupné, ale hledat věci zasuté, méně běžné či exilové. Proto zde například nenajdete texty ze Zelené svatozáře, představující „svázané“ dílo, ani Hesla mladých svišťů, která jsou sama o sobě sbírkou úvah pro krátké ch víle a dlouhé přemýšlení. Naopak se můžete ponořit do Uhlíků a hvězd, v češtině známých pouze ze samizdatu, či se nechat unést dopisy přátelům, z dnes již rozebraných Dopisů přes oceán.

Orbis Bene Vivendi jsme připravovali pro vás, kteří Erazima Koháka neznáte, aby vám pootevřel vrátka do jeho světa a k jeho dalším knihám. Ovšem i pro vás, kteří jeho knihy znáte „nazpaměť“ a hledáte další texty pro potěchu i obohacení své duše. Tak ať je to pro vás všechny dobrá a inspirující cesta.

Roman Šantora

Osvědčení o disautorizaci

Kdyby mi pomyslný mjr. Frumencius Polygon v pomyslném pohovoru položil otázku, „Jste autorem těchto textů?“, po pravdě bych musel odpovědět záporně. Už ne. Ano, kdysi jsem je napsal, jenže to bylo dávno a daleko. To už nejsem já. Ne, nezměnil jsem své základní představy o dobru a zlu, o místu člověka mezi Bohem a světem či o smyslu našeho pobývání na tomto světě. Jenže změnil se svět. Před čtyřiceti lety jsme mohli snít o úniku z města do veliké přírody. Dnes je příroda ohrožený druh a naším úkolem je ochrana, ne únik. K tomu jsem starší. Sám sebe vidím kritičtěji, svět štědřeji a mnoho věcí vidím jinak.

Jistě, jsou lidé, kteří nikdy nemění svůj názor a dál chodí pod deštníkem, i když přestane pršet. Ve válce i v politice se usilovně připravují na předešlou bitvu; nikdy nezapomínají, nikdy neodpouštějí, ve jménu Věčných Pravd dál opakují včerejší fráze, a tak obětují to nejlepší, co by mohlo být, tomu nejhoršímu, co bylo.

To mi připadá jako veliké nedorozumění. Jistě, jsou věci, které se nemění, podle Kanta hvězdné nebe nad námi a morální zákon v nás. Dobrý je život ve vší své rozporuplné složitosti, zlé je to, co ničí jeho integritu, stabilitu a krásu. Život je nikdy nekončící zápas štědrosti se sobectvím. Dobrá je štědrost a láska, zlá je všechna malicherná závist a nenávist. Takové věci se opravdu nemění.

Avšak mění se svět, a roste a mění se každý z nás. Člověk není neměnná figurka z vypálené hlíny, jednou pro vždy zasazená do času a prostoru jako do krabice. Člověk je život, který stále odumírá a stále se rodí. Člověk je potýkání, které končí teprve, když končí život sám. Můj dávno zesnulý moudrý kolega, učitel a přítel Peter Bertocci doporučoval studentům, aby si své Já představovali jako klubko, které stále navíjí nové niti a staré odvíjí. Sám si své Já představuji jako stmelující průsečík nejrozmanitějších vztahů ke světu, k bližním, k Bohu, které se stále mění, a já se měním s nimi.

Znamená to, že žádná pravda není? Ale vůbec ne! Jen to znamená, že pravda je něčím živoucím, jako život sám, a je třeba ji stále znovu nacházet. Vezměte příklad nejvšednější – pravdivou odpověď na otázku „Kolik je hodin?“ Aby byla pravdivá, musí se stále měnit. Nemění se Pravda, správnost času. Avšak kolik je opravdu hodin, to záleží na tom, kdy a také kde. Protože čas se mění, musí věčná pravda hledat v čase stále nové formy.

Protože lidský život je průsečíkem času a věčnosti, pravda není lhostejná. Paprsek věčnosti, který v lidském Já protíná čas, lhostejnost vylučuje. Avšak protože lidský život je průsečíkem věčnosti a času, vyjádření věčné pravdy v čase nemůže být neměnné. Život v pravdě je nekonečným úsilím o odpovídající vyjádření věčné pravdy v proměnlivém čase. Každý se k ní potřebuje dopracovávat sám, po celý život a stále znovu. Texty v této knize jsou papírové stopy takového putování životem. Ukazují, kde jsem byl. Nejsou, kde jsem.

Tak před čtvrt stoletím jsem s údivem zjišťoval, že člověk-jedinec může najít osobní obnovu v rytmu přírody. Ano, může, avšak dnes zápasím s uvědoměním, že lidstvo jako celek přírodu masivně ničí. Pro naše vnuky otázkou nebude, kde najít obnovu v přírodě, nýbrž kde vůbec najít přírodu. Před čtvrt stoletím jsem se zabýval otázkou.

jak učit člověka-jedince vyspělému lidství. Dnes se potýkám s otázkou, jak naučit lidstvo jako celek sociální spravedlnosti a ekologické odpovědnosti, než bude pozdě. Před čtvrt stoletím jsem se zálibou četl i romantické autory jako Martina Heideggera a C. G. Junga. Dnes se opírám výrazně o Edmunda Husserla a T. G. Masaryka. Kladu jiné otázky, hledám jiné odpovědi. Mé starší práce se zabývají jinou problematikou. Z perspektivy mých dnešních otázek mi připadají prošlé.

Co potom s takovými prošlými texty? Co s texty jako Uhlíky a hvězdy, ve kterých jsem před čtvrt stoletím odpovídal na zcela jiné otázky, v jiném životě, na jiném světadíle? Nemizí jako pára nad hrncem, neztrácejí svou platnost. Litera scripta manet, říkávali staří. Jelikož latině se už neučíme, řekněme, že co je psáno, to je dáno. Dávné texty odcházejí z domova a nabývají vlastního života. Už nejsou moje. To neznamená, že neplatí, jen že jejich platnost či neplatnost je zcela nezávislá na mně. Mohou někoho oslovit, mohou odpovídat jeho době a místu, anebo také ne. To záleží na čtenáři, ne na mně. Já sám, pokud žiji, se musím potýkat s novými otázkami, hledat nové odpovědi. Ostatně vy stejně jako já se potřebujete sami potýkat s životem. My, kdo jsme šli před vámi, jsme vám zanechali stopy. Nemůžeme vám však zanechat šablonu. Ten zápas si musíte bojovat sami, jako jsem jej celý život bojoval já.

Ovšem žít tu nebudu věčně. Jednou se někdo zamyslí nad mým životem už ne jako účastník, jak jsem jej žil já, nýbrž zvenčí jako pozorovatel. Pro toho pak bude Kohákem celý příběh mého života, od narození po smrt, se vším, co jsem kdy udělal a napsal. Major Polygon, sběratel motýlů z Binarových Sedmi kapitol ze života Václava Netušila, mě propíchne špendlíkem a bude mě pozorovat ve vitríně, třeba i pod lupou. Uvidí, všechno, co jsem byl, jen ne, co jsem.

Ano, pane majore, napsal jsem všechny tyto texty, leč už nejsem jejich autor. Tím byl někdo, kým jsem byl před lety. Dnes už jsem někde jinde. Nehledejte mě v nich. Leč hledejte v nich sebe jako v zrcadle. K tomu jsou dobré ty zažloutlé texty. Pokud jsem psal pravdivě, možná v nich najdete něco o sobě. A buďte opatrný jak s chválou, tak s hanou. Zrcadla mají ve zvyku je vracet.

I Poutník

Pane Koháku, co vy jste vlastně zač?

Poutník životem, znovu a znovu vykořeněný. Celý život hledám své místečko, kde bych mohl být prostě v inventáři, a znovu a znovu je mi sbalit své patero švestek a jít dál. A vždycky mě velký kus mě zůstane v tom místě, které mi bylo dočasným domovem, až jsem celý roztroušený po světě. Všude usilovně hledám své doma a zjišťuji, že tolik mě je jinde. Tak poutník životem, ač to jsme vlastně všichni. Mně jen bylo dáno být si toho vědom.

Trilogie o zemích zaslíbených

Životopisné črty

(I) Země snů a vzpomínání

Osobní vzpomínání nemám rád. Připadá mi tak nějak samolibé, jako by události mého osobního života byly něčím zajímavým samy o sobě, ne-li přímo středem dějin. Snad Masaryk měl oprávnění k takovému osobnímu vzpomínání na události první světové války. Sám tehdy spolutvořil dějiny. Ač i v jeho případě mi připadá zkreslující, když chápeme první světovou válku jen jako pozadí Masarykova boje o československou nezávislost. Lidské činy, lidské osudy jsou srozumitelné – čili „mají smysl“ – jen v souvislosti celého dějinného dramatu. Osobní vzpomínky mají své místo nanejvýš jako poznámka pod čarou k příběhu doby a místa.

Řekl bych, že údajná nesmyslnost lidských životů, kterou se vyžívala filosofující publicistika dvacátého století, je celkem pochopitelný, byť nechtěný vedlejší účinek moderního narcismu – či Masarykovým zavádějícím pojmoslovím, „subjektivismu“. Konzumní civilizace vychovává člověka k představě, že je středem světa a že to jediné, na čem záleží, je okamžité naplnění všech jeho přání a zálib. Vlastní život spotřebitele se pak nutně jeví jako ne-smyslný. Jeho uspokojení je přece smyslem všeho ostatního. On sám ničemu neslouží, pro nic tu není. Pak doslova nemá smysl.

Známe to ostatně všichni z osobní zkušenosti. Pokud nám na něčem záleží víc než na uspokojení našich vlastních přání, má pro nás život smysl. Jakmile propadneme iluzi, že jen na nás záleží, začne nám náš vlastní život připadat nesmyslný – a my sami začneme jednat nesmyslně. I proto nemám rád osobní vzpomínání. Vede k nejnebezpečnější iluzi: k fascinaci sebou samým.

A ještě něco: osobní vzpomínky jsou bolestné. Velmi často mají formu výčitek. Nevím, proč lidé nejčastěji vzpomínají právě na to, co by nejvíc chtěli zapomenout. Přesto je tomu tak. Z dob půl století starých se vynořuje právě to, co je člověku trapné, co si vyčítá a čeho lituje. Často už všichni účastníci dané vzpomínky zemřeli, často už dávno nikdo nepamatuje, co je člověku tak trapné, avšak vzpomínka se vrací. Snad to vůbec nejtěžší na návratu do země dětství je právě to, že tam lidé pamatují to dávno zapomenuté, co člověk půl století zakrýval jiným životem. Zdraví člověka: „Já si tě pamatuji, když jsi byl takhle malinký a tehdy jsi řekl takovou hloupost…“ Jsou neumlčitelní, dokud nevyvzpomínají všechno, co člověk touží zanechat v minulosti. Sigmund Freud řekl mnoho pochybného a pochybeného, avšak jistě trefil do černého, když řekl, že trpíme svými vzpomínkami.

Jsou ovšem i milé vzpomínky na dobré lidi, krásné dny a milá místa. Jenže vracet se k nim je zas ošemetné. Vzpomínky trvají, svět se mění. Mění se i člověk – aniž ho již více pozná místo jeho, je psáno v kralickém překladu šestnáctého verše Žalmu 103.

Snad tu a tam přežívá koutek v závětří dějin jako ta louka nad Poniklou po prudkém výstupu od zastávky. A přece je všechno jinak. Louka nekosená, horské chaloupky už nevoní kravským hnojem a neznějí životy drobných zemědělců. Bývala to hospodářství, teď to jsou rekreační objekty. Vracet se znamená litovat, že to, co kdysi bylo tak krásné, již není. Vzpomínky, to jsou buď výčitky, nebo lítost. Proč vůbec vzpomínat?

Především proto, že bez vzpomínek by byl život jen dvojrozměrný, bez hloubky, bez významu. Byl by to život na povrchu, život doslova povrchní, prázdný, marný. Představte si, že projíždíte uzavřeným autem neznámou krajinou. Zažil jsem to, když jsem prováděl cizince ze svého někdejšího života zemí svého mládí. U hradu Kosti krátce stáhli okénko najatého automobilu, aby lépe viděli – Opravdu impozantní! Pak se jelo dál. Není tu nic moc k vidění, jen hrady a skály a ty jsou všechny stejné… Je třeba přidat plyn, abychom víc stihli. Za den projezdili polovinu Čech. Přesto nic neviděli, protože viděli jen na povrchu. Neviděli do hloubi vzpomínek.

Jinak jsem to viděl já, když jsem po padesáti letech šel lesní cestou z Lázní Sedmihorky do kopce, pak písčitou pěšinou mezi borovicemi, okolo pomníčku ve skále po pravé straně a pak Myší dírou na Hrubou skálu. Šel jsem volným krokem, na ramenou celou váhu půlstoletí života. Na každém kroku jsem viděl vzpomínky a od každé vzpomínky se odvíjela nit pamětí, které se táhnou celým životem. Tolik, tolik jsem za tu hodinku viděl. Jsem přesvědčen, že konzumní civilizace nakonec zahubí sama sebe, protože nemá vzpomínky. Nemá z čeho čerpat, z čeho sát živou vodu. Prudce rozkvete a rychle zvadne. Je třeba vzpomínat.

Jenže vzpomínat nelze jen tak páté přes deváté, snůška solipsistických, čistě osobních videoklipů. Ty jsou stejně nesmyslné jako halasné úryvky reklamy, která zas nabízí mísu čočovice výměnou za duši. Je třeba hledat smysl. I ve vzpomínkách je třeba překročit solipsistické meze čistě osobního a hledat význam, hledat souvislost. Jedno řešení nabízejí spisovatelé a dramaturgové. Přetvářejí minulost. Berou zlomky dávných časů a vytvářejí z nich ucelený obraz, ucelený svět. Božena Němcová ve své Babičce nelhala. Jen nevyprávěla prostě osobní vzpomínky. Vytvářela nám všem minulost, ve které měl život smysl a ze které mohl čerpat smysl i náš život ve dvacátém století. Nelhal Jirásek, když i nám vytvářel minulost, která by nebyla jen snůškou faktů, nýbrž bohatě tkanou látkou proplétanou hodnotou a smyslem. Nevím, kolikrát jsem četl tu trojici. Babičku, Zapadlé vlastence a F. L. Věka. Vím jen, že mi vytvářeli smysluplný svět, ze kterého jsem mohl čerpat životní orientaci. Tu neposkytovala faktografie rozháraného dětství, poznamenaného válkou, poválečným rozvratem a následným vyhnanstvím. Vzpomínat má cenu, když ve vzpomínkách vytváříme smysl. Vzpomínání je práce básnická.

Dějepis představuje jiný způsob vzpomínání. Úkolem historika je pečlivě bádat, kriticky ověřovat každý zlomek znalostí. Přesto ani jeho vzpomínání není jen stenografie. Faktografie individuálních životů je surovina dějin, ne dějiny. Dějiny se rodí teprve hledáním a tvorbou smyslu. Teprve z vyprávění uceleného příběhu, prolnutého hodnotou a smyslem, může člověk čerpat porozumění ve zdánlivě nesmyslné záplavě jednotlivých událostí. Smysl je v celku, v soustavě, ne ve zlomcích. Není možné jej najít. Je třeba je vyvolat z nesmyslnosti jednotlivin.

František Palacký nenašel smysl českých dějin. Utkal jej z vláken událostí, stejně jako další dějepisci, kteří mě učili vzpomínat, třeba Otakar Odložilík či nejnověji Eva Melmuková Vzpomínat má smysl, pokud ze vzpomínek čerpáme orientaci v nesmyslné záplavě statisíce každodenních faktů a fakticky. Účelem vzpomínání není pavlačové klábosení o jednotlivých událostech, co se mi přihodilo a co jsem si myslel – či moderněji a kýčovitěji, co že jsem „cítil“. Je to hledání smyslu, pokus o začlenění solipsisticky nesmyslného života do smysluplné souvislosti současnosti a dějin. Pak a teprve tehdy má smysl vzpomínat – a vzpomínat je třeba ne jako soudní stenograf, nýbrž jako historik a básník.

Proto je vzpomínání především hledáním zaslíbené země, onoho orientačního bodu, podle kterého lze hodnotit a uspořádat záplavu současné fakticity. Snad všechno lidské konání je takovým hledáním. Jsou lidé, kteří svou zaslíbenou zem hledají v minulosti. Tam kdesi dávno leží jejich zlatý věk, věk naplnění, věk harmonie. Romantika jej hledala ve středověku, snad v dobách Karla IV., snad v renesančním šestnáctém století. Náš ekologicky narušený věk jej hledá v předprůmyslových společnostech, snad před třiceti lety v Ladakhu, snad před tisíci lety v loveckých a sběratelských společnostech. Není ovšem dobře hledět příliš zblízka. Pod mikroskopem není žádný věk zlatý. Je třeba vdechnout omamnou vůni tradice a čerpat představy o dobru a zlu z vysněných dob před pádem. To je podstatou všeho konservatismu: hledat hodnotovou orientaci v tom, co bylo.

Je možné hledat i opačným směrem a hledat zlatý věk nikoliv v zašlých dobách, nýbrž v dobách zaslíbených, ne ve středověku, nýbrž v Utopii. V tom je podstata demokratické revoluce. Měřítkem už není to, co bylo. Nechť zhyne starý podlý svět! Demokratická revoluce začíná, když minulost přestává být závazná. „Slyšeli jste, že říkáno bylo starým… Jáť pak pravím vám…“ čteme v evangeliu Matoušově 5, 38. Co bylo, to již neplatí, ta staletí poroby a útisku, strádání a ponížení. Začíná doba nová – a někde již začala. Snad v Americe. Snad v Sovětském svazu.

Jeden můj americký kolega, který čelil trpké realitě hospodářské krize a světové války vírou, že zaslíbená země je Svět sovětů, se z marxisty-leninisty stal marxistou – maoistou, pak marxistou-guevarristou a skončil jako marxista-hodžista. Nemohl se vzdát víry, že někde v budoucnu lidstva existuje ten zaslíbený svět. Někteří moji kolegové mezi ekologickými aktivisty se stejně sveřepě drží víry, že ten zaslíbený svět je někde v minulosti lidstva, ve venkovské prostotě devatenáctého století, v Tibetu nebo mezi indiány.

Ta představa, že ideál lidství je totožný s určitým místem a obdobím, mi připadá ošemetná. Komunisté se dovolávali zářné budoucnosti a byli pro ni ochotní obětovat přítomnost. Fašisté se zas dovolávali zářné minulosti, starořímských ctností a teutonských bohů. I oni byli ochotní obětovat přítomnost. Demokraté, kteří se v sebeobraně proti inflaci pojmu demokracie označovali jako sociální, odmítali budovat ideální stát podle vzorů budoucích i minulých. Snažili se řešit jeden problém po druhém v přesvědčení, že dobro se nebuduje imitací vzoru, nýbrž právě řešením problémů, překonáváním zla. Proto nikdy nebyla a nemůže být sociálně demokratická diktatura. Diktatura vnucuje šablonu, sociální demokracie řeší problémy.

Přesto mají zaslíbené země své místo v představách lidstva. Jsou zhoubné jako plán, podle něhož bychom budovali společnost. Mají svůj význam jako představy o tom, co je záhodné, co je snesitelné a co je třeba překonat. Jak řeším problém dneška, záleží na tom, co považuji za záhodný směr. Lidé potřebují své zaslíbené země, ne aby jich dosáhli, nýbrž aby věděli, jakým směrem se ubírat.

Obě země mého života byly země zaslíbené. Když jsem rozum bral, spíš usrkoval, než plnými doušky popíjel, Československa již nebylo. Každodenní skutečnost byl Protektorát Čechy a Morava. Později to byla ČSSR, gubernie českosovětská. Po osvobození v roce 1989 podobně jako v roce 1945 nedošlo k obnově mého Československa. To zůstalo zemí zaslíbenou. Přesto to bylo Československo, bájná Masarykova republika, které mi celý život bylo vlastí nejskutečnější.

Tou druhou zaslíbenou zemí mi byla Amerika. I to byla a je země zaslíbená, země ideálu svobodného lidství a lidské solidarity. I tu dnes pokryla záplava hmotného blahobytu a duchovní bídy. Pro mnoho Američanů ji nahradila konzumní iluze. Ti si z amerických vzpomínek vybrali představu o manifest destiny, o zjevném poslání podmanit si severoamerický světadíl od moře k moři. Přesto mi druhým domovem zůstala ta Amerika, kterou v srdci nosím, byť dnes přežívá snad jen v zapomenutých zákoutích Nové Anglie a amerických vzpomínek.

Kdybych měl psát o sobě, byla by to pouhá samolibost – a k tomu ještě nuda. Psát potřebuji o své době a o svých domovech. O mém Československu, o mé Americe.

(II) Československo, země vysněná

Československo se stalo zemí vysněnou dříve, než jsem je vůbec zaznamenal. Moje první dětská vzpomínka je, jak jdeme k babičce na Žižkov pěšky, protože Češi bojkotují tramvaje. Nacisté je tehdy Židům zakázali. Pražané ze solidarity chodili také pěšky. Bylo to jedno z posledních gest občanského sebevědomí, hluboce narušeného Mnichovem – a moje první setkání s Československem.

Každodenní skutečnost mého dětství byla jiná – Protektorát Čechy a Morava, dvojjazyčné nápisy, svatováclavská orlice, hnědé jednokorunové bankovky a hnědé košile Hitler-Jugend a všude němečtí vojáci. Jen na náměstí Republiky mělo kasárna protektorátní vládní vojsko. Dnes už i ta kasárna patří německé firmě, avšak tehdy to byl takový zvláštní ostrůvek české státnosti. Všude jinde byla každodenní skutečnost velkoněmecká a protektorátní.

Přesto mě nikdy nenapadlo, že by mojí vlastí byl Protektorát Čechy a Morava. Ten byl jen každodenně reálný, ne doopravdy skutečný, pravý. Mojí skutečnou vlastí byla ta neviditelná Československá republika. Věděl jsem, že se to neříká nahlas, přesto se mi to zdálo naprosto jednoznačné: jsem Čechoslovák, mojí vlastí je neviditelné Československo, daleko skutečnější než viditelná realita všedního dne. Vyrůstal jsem s pocitem neskutečnosti reálného. Tím skutečným bylo to vysněné.

Tak se rodí onen zvláštní duševní stav všech vyhnanců, pro které je realita něčím neskutečným, něčím provizorním, zatímco ta pravá skutečnost je ta, kterou v srdci nosíme. Židé v babylonském vyhnanství žili v takovém provizoriu. Stejně tak Komenský a jeho druzi. Ten stát český, o kterém v pobělohorském exilu básnil Pavel Stránský, nikdy neexistoval. Věrnost exulantů neplatí něčemu tak přechodnému a nedokonalému, jako je pouhá realita. Platí něčemu nadčasovému, dokonalému, ideálu státu českého.

Takové bylo i moje Československo. Nebylo totožné nejen s Protektorátem, nýbrž ani s poválečnou lidovou republikou a v žádném případě už ne s komunistickou gubernií českosovětskou. Jen kratičce, jen přechodně v osmašedesátém a několik měsíců po listopadu se zdálo, že se realita našich všedních dnů začíná přibližovat té základní skutečnosti ideálu, ač i tehdy jsem žil s pocitem, že to, co je dnes reálné, zas jaksi není to opravdu skutečné. Tou pravou skutečností je ideál.

Když se zamýšlím nad vzpomínkami i nad životy svých rodičů, mám dojem, že to Masarykovo Československo bylo spíš ideálem než realitou už za první republiky. Moji rodiče se s ním bezvýhradně ztotožnili. Při dnešním příkrém oddělení veřejného a osobního světa, velkých a malých dějin, není snadné pochopit, do jaké míry ten velký svět představoval pro vlastence první republiky intenzívní naplnění osobního života. Moji rodiče, ročník 1903, patřili k už třetí generaci Masarykových žáků. Vyspěli s republikou, žili jí a pro ni. V nejmenším mě nepřekvapuje, že ač měli dvě malé děti, bez váhání se zapojili do odboje – bylo mi osm, když gestapo zatklo tatínka, jedenáct, když si přišlo pro maminku. Bral jsem to jako samozřejmost. Československo bylo smyslem našeho života.

Ani tehdy, dlouho před válkou, před vězením, únorovým pučem a vyhnanstvím, jejich vlastí nebyl ten nedokonalý stát, který nedokázal vyřešit svou národnostní otázku a jen obtížně se potýkal s otázkou sociální. Pro Masarykovy vnuky bylo Československo morální ideál. Byli to žáci Rádlovi, Peroutkovi a Čapkovi, přesvědčení demokraté se silným sociálním cítěním, většinou křesťané liberálně evangelického zaměření, kteří se sdružovali okolo Akademické YMKY. Nevím, do jaké míry brali na vědomí veliký rozdíl mezi ideálem, pro ně skutečností nejskutečnější, a všední realitou – či míru, do které ta všední realita odcizovala jejich spoluobčany jejich ideálu. Sám jsem se nejednou dovolával Československa – a neuvědomil jsem si, že pro lidi zoufale znavené všední realitou to slovo již znamenalo něco docela jiného než pro mě.

Co vlastně znamenala idea Československa pro moje rodiče? Zač šli do odboje a do exilu, za čím jsem se sám vracel?

Byl to především nesmírně náročný ideál. To Československo, které se zrodilo v myslích masarykovských vlastenců, zahrnovalo v jednom ideál státní, národní a sociální.

Československo bylo především ideou české státnosti. Sám jsem se málokdy pozastavil nad dobovou náhodností tohoto státního útvaru. Spojení Čech a Moravy – či starším názvoslovím, království a markrabství – mělo své historickoprávní i přirozenoprávní oprávnění. Poněkud méně jednoznačné to bylo s rakouským Slezskem, tradičně součásti korunních zemí, avšak národnostně převážně německým. Spojení se Slovenskem bylo ještě problematičtější. Za Rakouska s ním mimo Masaryka, po otci Slováka, nikdo z českých politiků vážně nepočítal. Připojení necelé poloviny území s rusínským obyvatelstvem už bylo opravdu dílem geopolitické náhody, prekérně potvrzené skupinou Američanů rusínského původu. Opravdu slepenec.

Přesto se nám Československo jevilo jako naprosto přirozený a i odvěký výraz české státnosti. Profesor Pekař hbitě přepsal své Dějiny naší říše, vydané těsně před první světovou válkou, jako Dějiny Československa. Probíral v nich spolu s českými dějinami i dějiny těch částí hornouherských – nyní podkarpatoruských – žup, které připadly novému státu, jako by tyto země měly po staletí společné dějiny. Hranice sotva zakreslené na mapě se pro vlastence první republiky staly něčím od věků tesaným do kamene. Až někdy koncem šedesátých let se mi republika přestala jevit useknutá, protože jí scházel podkarpatoruský koneček. Ze srdce přeji Slovensku svrchovanost, přesto však dodnes na mapě současného českého státu instinktivně vidím ne celou zemi, nýbrž jen polovinu naší republiky.

Nešlo jen o hranice. Šlo i o pojetí státu. To, že republika nezahrnovala jen území s tradičně českým osídlení a ostatně ani nejen historicky české území, samo o sobě zavazovalo. Nový český stát nemohl být jen český. Již svým složením šel naprosto proti proudu dobového nacionálního šovinismu. Nestačilo ani, aby byl spolkový či federální. Územní oddělení jeho národností byl oříšek, na kterém si vylomilo zuby už staré Rakousko. Copak bylo možné oddělit českou, německou a židovskou Prahu? Československo potřebovalo být mnohonárodní či nadnárodní stát, založený na sdíleném ideálu vzájemné úcty v různosti, demokracie v tom nejvznešenějším smyslu.

To vysněné Československo, které jsme v srdci nosili – ideál Československa – by bylo státem morálním v Rádiově smyslu, sjednoceným ve své různorodosti sdíleným ideálem demokratického soužití. Rozpad Československa v roce 1938 a znovu v roce 1992 prokázal, že mimo Akademickou YMKU a Lidový dům těch srdcí zas tolik nebylo.

Idea Československa zahrnovala i představu smyslu české národnosti. Nemohla být šovinistická či výlučná. Představa české národnosti slučitelná s mnohonárodním Československem potřebovala vycházet z toho, co bylo v českých dějinách otevřené a demokratické. Zcela pochopitelně nemohla budovat na protireformační totalitě, tvrdě prosazující jedinou správnou víru. Ač čerpala určité povrchní sebevědomí z husitského válečnictví, stavět mohla jen na bratrském důrazu na snášenlivost. Po dvě stě let až do Bílé hory se čeští stavové domáhali tolerance pro různá vyznání, ne husitského monopolu. Na to potřebovala Masarykova republika navázat.

To platí i v národnostních otázkách. Národní obrození nepředstavovalo pokus o potlačení českého němectví, nýbrž o zrovnoprávnění obou národností zemí českých čili böhmisch, českoslovanské a deutschböhmisch. Nová československá národní totožnost potřebovala být snášenlivá, svou vlastní podstatou demokratická. Právě to chápal Masaryk. Ten zdůrazňoval, že demokracie není diktatura většiny, nýbrž životní postoj vzájemné úcty a dobré vůle, ona demokracie v nás. Idea Československa zas na rozdíl od jeho všední reality – zavazovala k demokracii. Masarykovci, rádlovci a jejich přátelé byli ex professo demokraté.

Idea Československa zavazovala také k ideálu sociální spravedlnosti. Jak konkrétně by to mělo vypadat, to jsme si nikdy nevyjasnili. Avšak bylo jasné, že to vysněné Československo, které se zrodilo ze vzpoury proti pozdně feudálnímu Rakousku i proti novofeudálnímu (a většinou německému) kapitálu, potřebovalo usilovat o ekonomickou spravedlnost. Ještě ve svém druhém prezidentském poselství Masaryk zdůrazňoval potřebu kontroly nad svévolí kapitálu a sociálního zákonodárství.

Tvrdit dnes, že ti nadšenci Československé republiky, masarykovci, rádlovci, peroutkovci, čapkovci byli „levicoví“, by bylo pravdivé, leč dnes zavádějící. Stáli jednoznačně proti komunismu, na straně demokracie. Dělení třicátých let u nás ještě neprobíhalo mezi „levicí“ a „pravicí“ v pozdějším studenoválečném smyslu. Vzdor všem svým nedostatkům i to reálné Československo bylo demokracií s demokratickým politickým spektrem, ve kterém je základem státu spolupráce všech demokratických směrů, od sociální demokracie po křesťanskou demokracii, proti autoritářské opozici zleva i zprava. Masarykovci byli především demokraté, ať sociální, či lidoví, proti všem autoritářským směrům, komunistickým, klerikálním či nacionalistickým. Přesto platí, že demokracie československého ideálu měla jasný sociální rozměr a dnes by měla i rozměr ekologický. Upřednostňovala dlouhodobé společné dobro před okamžitým individuálním ziskem.

To asi je, co jsem si celý život představoval pod pojmem Československo. Ovšemže realita byla jiná. Českoslovenští občané německé a maďarské národnosti byla to třetina našich spoluobčanů – vnímali Československo jako český stát oktrojovaný mnohonárodní zemi. Mnoho slovenských spoluobčanů je vnímalo podobně. Velká část dělníků je vnímala jako buržoazní stát, který v krizi upřednostňoval zájmy zámožných – např. měnovou stabilitu – před zájmy pracujících. Podobně mnozí katolíci, dědici odlišné tradice, vnímali Československo jako stát evangelické menšiny a Mnichov jako Boží trest za arogantní hybris masarykovců – a měli pro to své důvody.

Všechna taková kritika československé reality má své oprávnění. Ke konečnému rozpadu Československa a vzniku dvou státečků, které budují na odlišném základě, nedošlo nečekanou náhodou či údajnou zlovůlí pánů Mečiara a Klause, i když oba přiložili víc než své polínko. Československo zaniklo na svou neschopnost pozdvihnout svou realitu na úroveň svého ideálu.

Přesto idea a ideál Československé republiky mi připadá nejen jako vznešená, nýbrž také jako jediná nosná představa demokracie ve střední Evropě. Ve zpětném pohledu vzpomínání vím jasně, že moji rodiče šli do odboje, do vězení a pak do vyhnanství z věrnosti tomuto ideálu – a že z té jsem se sám vrátil. Ano, realita je jiná. Dnes náš český stát je až trapně homogenní, zato má na potlačeném svědomí etnickou čistku drastických rozměrů, zatímco slovenský stát na něm má nevyřešený národnostní problém. Naše demokracie je poznamenaná leninskou studenoválečnou mentalitou a touhou po (osvíceném) paternalismu. Sociální a ekologický rozměr naší demokracie skomírá pod arogancí individuálního blahobytu. Ještě jsme neprošli celým přechodným údobím.

Tím víc potřebujeme orientační bod, který poskytuje představa mnohonárodní státnosti, otevřené a demokratické národnosti a sociální a ekologické spravedlnosti. To považuji za odkaz Republiky československé.

(III) Amerika, země zaslíbená

Do New Yorku jsme dorazili 19. srpna 1949 transportní lodí americké armády General C. C. Ballou. Loď byla stavěná za války pro šest set vojáků. Američané na ni naložili osmnáct set uprchlíků: na lůžkách jsme se střídali po osmi hodinách, kuchyně vyvářely nepřetržitě, ale co, jen když jsme byli z táborů venku a na cestě do nového života.

S uprchlíky se tehdy nikdo nemazlil. Žádný nárok na azyl se neuznával. Přesto po několika pokusech, které skončily tragicky, již Američané nebyli ochotní vracet displaced persons, osoby dislokované válkou, násilím do zemí pod sovětskou nadvládou. Jenže Evropa, zbídačená válkou, pro ně místo neměla. Přes milion uprchlíků už tři roky trčelo v táborech, bez výhledu na nový život. Teprve příliv prý na sto tisíc nových uprchlíků z Československa po únorovém puči a blokáda Berlína přesvědčily Američany, že uprchlíci se domů nevrátí. Americká vláda začala aktivně hledat země ochotné přijmout běžence. Hlásily se především jihoamerické země – a Spojené státy se zavázaly, že také přijmou dvě stě tisíc uprchlíků mimo kvótu. Z toho bylo několik tisíc míst vyhrazeno pro Čechoslováky. Tatínek, po válce prezident Akademické YMKY, měl v Americe přátele ochotné poskytnout vyžadovanou záruku zaměstnání zemědělského dělníka. Díky tomu všemu jsme půl druha roku po útěku přes Šumavu přistáli v New Yorku.

Pak přišla cesta nádhernou horskou železnicí Ohio and Western přes Catskill Mountains do zastávky Rochester Junction a nákladním vozem ze statku do zapadlé zemědělské vesničky Honeoye Falls. Tehdy jsme si to neuvědomovali, ale shodou okolností jsme se ocitli v zapomenutém koutě, kde přežívalo něco z té Ameriky, která se potýkala s tvrdou hospodářskou krizí a vybojovala válku za svobodu vzdálených zemí. Byla to nesmírně sympatická Amerika. Už ta horská trať, maličké nádraží, u okresní silnice ruční čerpadlo s osmi značkami benzínu, aby bylo na vybranou, to všechno mělo lidský rozměr. Byl to svět drobných zemědělců, prostých, pracovitých lidí, pro které skromnost a poctivost byly základní ctnosti. Po zkušenostech z války a z uprchlických táborů se nám zdálo, že jsme se ocitli v té zaslíbené zemi. Netušili jsme, že do deseti let to všechno nemilosrdně rozdrtí parní válcem chamtivosti pod rouškou „blahobytu“.

Po třiceti letech jsem ta místa navštívil znovu. Našel jsem rozpadlé zbytky někdejšího nádraží, kde koleje už dávno zmizely. Ze zemědělské vísky se stalo příměstí města Rochesteru, pole zastavěná domky nově zámožných okolo vyhnilého městského jádra. Není to skutečný blahobyt. Být v blahu, to přece neznamená jen ten nejvyšší individuální příjem. Znamená to také žít ve světě, který poskytuje infrastrukturu společného dobra, svobodu od bídy a strachu. Ten dobrý svět lidských rozměrů jako by se rozplynul a zbyla jen sobecká nadspotřeba. I to je Amerika.

Amerika má dvojí duši, kterou vyjadřují dvě hesla. Jedním je liberty and justice for all, tedy svoboda a spravedlnost všem! Tím druhým je Eisenhowerovo peace and prosperity, mír a blahobyt. Ta vyjadřují dvě rozporné stránky amerického dědictví. To první heslo pochází z přísahy věrnosti vlajce, kterou školní mládež recituje denně před začátkem výuky. Všem svobodu a spravedlnost: ten ideál, ta přísaha je jedním, dnes opomínaným tmelem americké totožnosti. Američané nemají, co by je pojilo. Nesdílejí jednu etnickou totožnost, nesdílejí jedno kulturní dědictví. Sociologové v Americe rozlišují osm kulturních oblastí, které se od sebe často liší víc než země evropské kultury. Spojené státy, které se dvakrát málem rozpojily, přesto sdílejí něco důležitého – ideál svobody a spravedlnosti. Demokracie, společenské uspořádání založené na vzájemné úctě a dobré vůli, není něco, co by Amerika, už jinak ustavená, následně přijala, tak jako Anglie či Německo. Ideál demokracie byl samým základem vzniku Spojených států, tím jediným, co stmelilo třináct velmi odlišných kolonií v zápasu o nezávislost.

V tom je Amerika podobná Československu. Ideál humanitní demokracie byl základem československé totožnosti – a je na pováženou, jak snadno vzala za své. Ideál humanitní demokracie, oné svobody a spravedlnosti pro všechny, je základem americké totožnosti. Amerika je zemí ideálu.

To je jedna stránka americké totožnosti. Ta druhá je o něčem jiném. Do Ameriky nepřicházeli jen uprchlíci před útlakem, poražení bojovníci za svobodu, kteří v Americe hledali liberty and justice for all. Přicházeli i lidé, kteří hledali prostě lepší živobytí. V Americe byla země, dobrá, úrodná půda, která jen čekala na pluh. Stačilo, aby poddaný sedláček, který v Čechách musel prosit vrchnost o milostivé povolení k životu, přeplul oceán a mohl se stát svobodným člověkem a pánem dvaceti hektarů orné půdy. Americký sen nebyl jen o svobodě. Byl také o blahobytu.

Ovšem ten blahobyt vyžadoval víc než dřinu. Ta dobrá půda byla domovem původním Američanům, kterým Evropané podle Kolumbova omylu říkají indiáni. Od prvopočátku – byla jím válka s náčelníkem Filipem v sedmnáctém století – jsou dějiny amerického osídlení dějinami bezohledné, nesmírně kruté etnické čistky, systematického vyhlazování původního obyvatelstva. To nemělo nic společného se svobodou a spravedlností všem. Byla to čistě kořistnická, dobyvačná válka.

Jistě, těm statisícům evropských zemědělců, kteří orali panenskou půdu amerického středozápadu, šlo jen o prosté živobytí – a také o tu svobodu. Jenže dobyvatelský étos pronikl celý americký život. Americké dějiny jsou dějinami zápasu demokracie s plutokracií, občanů s magnáty průmyslu a obchodu, kterým Američané přezdívali robber barons, loupežní baroni. Liberty and justice for all – anebo peace and prosperity stůj co stůj?

Amerika, do které nás osud zavál v roce 1949, byla jednoznačně Amerikou demokratického idealismu. Hospodářská krize podnítila v Američanech demokratické ctnosti jejich předků, skromnost, pracovitost i určitou štědrost ducha. Válka, kterou Američané chápali jako nezištný zápas za svobodu světa, posílila idealistický náboj americké společnosti. Svá první léta ve Spojených státech jsem prožíval v přesvědčení, že to je ta jediná pravá Amerika a že kult sobectví a chamtivosti, zastupovaný republikánskou stranou, představuje úchylku.

Posun v této samozřejmosti jsem začal zaznamenávat na počátku padesátých let, kdy kandidát Dwight Eisenhower dvakrát zvítězil ve volbách s heslem mír a blahobyt. Už nic o svobodě a spravedlnosti, už nic o společném dobru. Snad z únavy po velikém úsilí krize a války se Amerika orientovala k blahobytu. V mezinárodních vztazích označení svobodný svět teď zahrnovalo i Francovo Španělsko a vražedné jihoamerické diktatury: svobodný svět je tam, kde americké společnosti mohou nerušeně obchodovat. Na svobodě a spravedlnosti jako by už nezáleželo.

Pro mnoho Američanů staršího ražení na tom bylo zvlášť bolestné to, že šlo o blahobyt v čistě sobeckém pojetí. Amerika nebudovala infrastrukturu civilizace, školství, veřejnou dopravu, zdravotnictví, atraktivní města a parky. Nový důraz byl na individuální spotřebu. Pro každého auto, pro každého domek v zoufalé příměstské zástavbě, dnes označované jako urban sprawl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Orbis Bene Vivendi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.