Guild Wars v nakladatelství

FANTOM Print

Duchové Ascalonu

Ostří osudu

FANTOM Print

2013

Copyright © 2011 by ArenaNet, Inc.

NCsoft, the interlocking NClogo, ArenaNet,
Guild Wars, Guild Wars 2, Ghosts of Ascalon,
Edge of Destiny and all associated logos and
designs are trademarks or registered trademarks of NCsoft Corporation.

Originaly published by Pocket Books, a Division Simon&Schuster, Inc.

Cover art by Kekai Kotaki

Map cartography by Robert Lazzaretti

Translation © Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-585-1 (ePub)

ISBN 978-80-7398-586-8 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Elimu, nadšenému hráči;

Aidanovi, nadšenému posluchači;

Gabeovi, který pojmenoval svého křečka Rytlock

Poděkování

Velký dík patří všem v ArenaNet, zvláštní poděkování si přitom zaslouží Will McDermott, Ree Soesbee, Jeff Grubb, James Phinney, Randy Price, Stephen Hwang, Colin Johanson, David Wilson a Bobby Stein. A také Jeff Strain, Patrick Wyatt a Mike O’Brien, zakladatelé ArenaNet a tvůrci Guild Wars.

Rád bych rovněž poděkoval Pocket Books a Edu Schlesingerovi a autorům Mattu Forbeckovi a Jeffu Grubbovi.

A obzvláště pak Jennie a klukům za to, že tolerují moje souboje s draky.

Redakční poznámka

Po vydání první knihy ze svět Guild Wars – Duchové Ascalonu – se na naši hlavu snesla vlna kritiky, že jsme dost necitlivě přeložili do češtiny jména postav a lokace, které mají hráči zažité v angličtině.

Proto jsme se rozhodli, že v Osudovém ostří budeme vaše připomínky respektovat a všechna jména a lokace nebudeme překládat. Pouze v poznámce pod čarou uvedeme český překlad.

Ať česky nebo anglicky, v každém případě vás čeká pořádná porce napínavého čtení. Takže si knihu užijte.

Váš

FANTOM Print

Časová linie

10 000 př. E.: Z tyrského kontinentu zmizeli poslední giganticus lupicus, velcí obři.

205 př. E.: Na tyrském kontinentu se objevují první lidé.

100 př. E.: Lidé vyhání charry z Ascalonu.

1 př. E.: Lidští bohové darují národům Tyrie magii.

0 p. E.: Exodus lidských bohů.

2 p. E.: Z Orru se stává nezávislý národ.

300 p. E.: Z Kryty se stává kolonie Elony.

358 p. E.: Z Kryty se stává nezávislý národ.

898 p. E.: Je vztyčena Great Northern Wall^1.

1070 p. E.: Charrský vpád do Ascalonu. Searing^2.

1071 p. E.: Potopení Orru.

1072 p. E.: Obyvatelé Ascalonu prchají do Kryty.

1075 p. E.: Kormir se stává bohyní.

1078 p. E.: Pohne se, ale neprobudí Primordus, starodávný ohňový drak. Asurové se objevují na povrchu. Transformace trpaslíků.

1080 p. E.: Král Adelbern z Ascalonu povolává Ebon Vanguard^3; je založeno Ebonhawke^4.

1088 p. E.: Kryta se sjednocuje pod královnou Salmou.

1090 p. E.: Charrské legie obsazují Ascalon City. Foefire^5.

1105 p. E.: V Shiverpeaks^6 je založeno Durmand Priory^7.

1112 p. E.: Charrové vztyčují pevnost Black Citadel^8 nad ruinami města Rin v Ascalonu.

1116 p. E.: Kalla Scorchrazor^9 vede povstání proti šamanské kastě Flame Legion^10.

1120 p. E.: Probouzí se Primordus.

1165 p. E.: Probouzí se Jormag, starodávný ledový drak. Norni prchají na jih do Shiverpeaks.

1180 p. E.: Kentaurský prorok Ventari umírá u Pale Tree^11, zanechává po sobě Ventari Tablet^12.

1219 p. E.: Probouzí se Zhaitan, starodávný nemrtvý drak. Orr je vyzvednut ze dna moře. Záplava Lion’s Arch^13.

1220 p. E.: V krytské provincii Shaemoor^14 je založen Divinity’s Reach^15.

1230 p. E.: Korzáři a jiní piráti obsazují pomalu vysychající ruiny Lion’s Arch.

1302 p. E.: Na Tarnished Coast^16 se objevují sylvari, plody Pale Tree.

1319 p. E.: Eir Stegalkin dává dohromady družinu hrdinů známou jako Destiny’s Edge^17.

Prolog
Sen a noční můra

Plameny byly krásné. Vypadaly jako podzimní listí – červené a zlaté, třásly se, jak se jimi proháněl vítr, odtrhávaly se a ve víru se vznášely k nebi.

Vesnice mizela. Došky, proutí a trámy se měnily v popel.

Caithe sledovala, jak vesnice a vesničané hoří.

Dorazila příliš pozdě. Všechno bylo v jednom ohni.

Přesto to bylo krásné.

Caithe, sylvari Firstborn^18, seskočila z balvanu, na kterém dřepěla, a pomalu se vplížila do hořící vesnice. Podobně jako zbytek jejího lidu i Caithe byla štíhlá a mrštná, dítě velkého stromu v posvátném háji. Byla součástí přirozeného světa. Dokonce i její kožený cestovní oděv zdobil motiv révy její domoviny. Caithe si odhrnula stříbřité vlasy z velkých očí a snažila se v hořící vesnici najít nějaké známky života, žily tu ale jen plameny. Poslouchala, jestli neuslyší hlasy, promlouval ale jen oheň.

Caithe se ohně nebála. Byla mladá, silná, dravá, nezkrotná a zvědavá – jako oheň. Přitáhl ji sem. Byl zajímavý.

Kdo požár založil? Jak? Proč? Jak se vesnice jmenovala?

„Miluju oheň,“ ozvalo se – hlas byl hluboký, temný, ženský a povědomý.

Caithe se otočila a spatřila sylvari v šatech s černými orchidejemi, jako by byly na vznešeném bále. Caithe přimhouřila oči. „Co tu chceš, Faolain?“

Faolain jí věnovala trpitelský úsměv závislé osoby. „Přilákaly mě plameny.“

„Jako oheň můru.“

„Stejně jako tebe.“

Ve skutečnosti si Faolain a Caithe nebyly v ničem podobné. Faolaininy vlasy byly smolně černé stejně jako její nehty a oči. Vypadaly tak od chvíle, co společně vystoupily z Pale Tree. Faolain zajímaly jen otázky, Caithe naopak odpovědi. Byly si velmi blízké a vydaly se do světa společně. Caithein duch ale vyrostl rovně a správně jako mladý strom, kdežto ten Faolainin se zkroutil jako šlahoun jedovatého břečťanu.

„Ten oheň je tvoje práce?“ zeptala se Caithe.

Faolain si odhrnula dozadu hřívu černých vlasů a chřípí se jí zachvělo, jak vtáhla do plic kouř. „Hezký nápad, ale ne. Byli to destroyeři 19 – lávoví netvoři.“

Caithe ponuře zavrtěla hlavou. „Jsou všude.“

„Starodávný drak Primordus si bere svět zpátky.“

Z hořící stodoly opodál se ozvalo hlasité sténání. Caithe si pospíšila k vratům, otevřela je a zadívala se dovnitř. Na seníku se převaloval kouř a mlat halil oheň. U protější stěny ležela zčernalá mužská postava, která určitě nemohla být naživu – ale sténala.

Caithe se protáhla mezi plameny a klesla vedle muže na kolena. Neměl ani oči, ani tvář – jeho mokvající svaly pokrývala rozpraskaná slupka a rty měl napůl seškvařené. „Hořící stvůra… hořící stvůra… hořící…“

„Pomůžu vám,“ řekla Caithe.

„Jak sladké,“ zašeptala Faolain a poklekla vedle muže z druhé strany. „Dát někomu naději je jako přilít olej do ohně jeho utrpení.“

„Sloupala se mi kůže?“ zasténal muž. „Sloupala?“

„Ano,“ řekla Caithe něžně.

Faolain se zasmála. „Ach, jsi tak krutá.“

„Přišli z podzemí,“ mumlal. „Vylezli ven. Švábi. Černí a hořící…“

„Destroyeři,“ řekla Faolain.

„Dostaneme vás k léčiteli.“

„K léčiteli?“ Faolain chytila Caithe za paži a zakřenila se. „Děláš to pro mě, že?“

„Cože? Ne! Pro něj.“

„Už je mrtvý. Mučíš ho jenom kvůli mně.“

„Ne! Tak to není.“

Faolain zahořely oči. „Chceš, abych s ním soucítila. Chceš, abych projevila empatii.“

„Ne!“ řekla Caithe. „Tedy ano, jistěže ano.“

„Pomozte mi!“ vyhrkl muž a praskl mu přitom ret.

„Pomůžu,“ slíbila Caithe.

Faolain zavřela oči a zaťala čelisti. „Nezískáš mě zpátky.“

„Ani se o to nesnažím.“

„Pojď se mnou, Caithe. Připoj se k Nightmare Court^20.“

„Zachráním ho!“ zaječela Caithe, natáhla se a zvedla zčernalou postavu ze země. Potom zamířila k vratům stodoly.

Faolain jí ale zastoupila cestu a položila jí ruku na hruď. Dotyk její dlaně pálil jako oheň. Potom se po Caitheině hrudi rozlilo jiné teplo. Odtáhla se, pohlédla dolů a uviděla, že farmáři vystříkla z hrdla krev. Faolain mu ho podřízla dýkou.

„Co?“ vykřikla Caithe, klopýtla dozadu a padla na kolena. „Ty jsi ho zabila?“

„Osvobodila jsem ho. Pojď se mnou.“

„Nikdy se k Nightmare nepřidám.“

V očích Faolain se zablesklo. „Svým dotykem – a obětováním toho muže – jsem v tobě probudila tmu.“ Odvrátila se. „Brzy budeš zase má.“

Část I
Shromáždění hrdinů

1
Blázni a stoupenci

„Ani hnout!“

Obrovský vlk prudce zvedl hlavu a oči mu zahořely.

„Zůstaň tak, jak jsi.“

Nikdo jiný na světě nemohl Garmovi přikázat sedět nehybně. Koneckonců byl zlovlk – v kohoutku měřil pět stop, vážil dvacet kamenů, měl černou srst a ohnivě rudé oči. Byl stvořen k běhu, lovu a ke strhávání kořisti k zemi. Ne k nehybnému postoji. Ne k poslouchání. Přesto seděl a poslouchal.

Dělal to pro Eir Stegalkin.

Garm střelil pohledem po nornské válečnici. Taky byla vysoká, a když se natáhla, uchopila kladivo visící na trámu celých dvanáct stop nad zemí, sundala ho a potěžkala ve své svalnaté ruce. Zadívala se na Garma, který opět hleděl vpřed a snažil se tvářit nelítostně.

Ne že by se té ženy nebo velkého kladiva bál, bušila s ním ale děsivou silou do masivního dláta a odštěpovala kusy žuly z obrovského kvádru. Garm zariskoval pohled na kamenný blok, neforemný a zbrázděný vrypy dláta. Brzy z něj bude socha. Jeho socha. Proto ale bez hnutí neseděl.

Nehýbal se, protože byla jeho alfou.

Kladivo znovu dopadlo, dláto se zakouslo do kamene a z bloku odlétly odštěpky. Padaly na podlahu, napřed velké kusy, pak šupiny, vločky a nakonec jen jemný prach.

Garmova socha začínala dostávat tvar.

Eir couvla od svého výtvoru a utřela si paží pot z čela. Tvář měla ostře řezanou, oči mechově zelené. Hřívu rusých vlasů si stáhla vzadu na krku kouskem kůže. Kožená zástěra jí sice nezakrývala paže, chránila ale její hruď a nohy před kamennými odštěpky. Tvářila se soustředěně a očima hledala tvar v kameni. „Mohlo by to být moje mistrovské dílo.“

Garm se rozhlédl po srubu a po ostatních sochách v dílně – vzepjatý lední medvěd, obrovský los se šestnáctistopým parožím, svinutý sněžný had, který dosahoval až ke stropním trámům, a samozřejmě armáda nornských válečníků zachycená v kameni a ve dřevě. Zpočátku to armáda nebyla, jen jedinci, kteří se přišli nechat zvěčnit, než vyrazili do boje s Dragonspawnem^21 – se šampiónem starodávného draka Jormaga.

Nyní po nich zbyly jenom sochy.

„Zdravím dům Stegalkin!“ ozvalo se ode dveří. Dovnitř strčil hlavu nornský válečník – vlasy měl dlouhé jako koňský ohon a jeho obličej připomínal to, co pod ním bylo schované. „U Medvědice, tohle místo je přeplněné!“

Někdo za ním zasyčel a udeřil ho do ramene. „Jsou to sochy!“

Válečník v čele kývl a pohodil vlasy, jako by zaháněl mouchy. „Jasně že jsou. Sochy. Proto jsme tady.“ Zmlkl a škytl. „Brzo budu mezi nimi. Teda, budu jednou z nich. Teda, taky si jednu pořídím. U Havrana, to tvoje pití fakt píše, Uri.“

Eir stála bez hnutí, jen na spánku jí tepala žilka. „Zákazníci.“ S kladivem a dlátem v ruce vykročila ke dveřím.

Garm zapomněl na pózu a vyrazil za ní.

Muž ve dveřích málem přepadl přes práh.

Eir řekl: „Přišli jste sem… s odvahou, je ale cítit chmelem.“

„Ano!“ prohlásil muž nadšeně a ohlédl se po skupině asi dvaceti nornských válečníků, kteří vrávorali po dvoře. „Jsem Sjord Frostfist^22.“

„Sjord Foamfist^23?“ popletla to Eir a zvedla obočí.

„Přesně. A přišel jsem, abych jménem Sněžného leoparda, Havrana, Medvědice – a všech ostatních živých tvorů – vyhlásil válku Dragonspawnovi!“

Eir kývla. „Jste na špatném místě. Já nejsem Dragonspawn.“

Sjord se zasmál. „Jasně že nejsi. Ale jsi norn jako já.“

„Ne tak docela.“

„Ne! Jasně že ne,“ řekl Sjord vážně. „Jsi umělkyně. Já řežu do netvorů, ty do kamene.“

Válečníci se zasmáli.

Eir zaťala ruku na kladivu, jako by Sjorda chtěla seřezat.

„Nemyslím to jako urážku, fakt. Někdo musí dělat naše sochy.“

Garm pohlédl na svoji paní a přemýšlel, proč toho muže ještě nezabila. Zvládla by to. Jeho i všechny ostatní. Anebo to mohl udělat Garm. Stačilo by, aby řekla, a rozsápal by tomu muži hrdlo, Eir mu to ale nikdy neporučila.

„Chceš svoji sochu.“

Sjord se dotkl prstem nosu, aby naznačil, že pochopila správně.

„Vyber si, kterou chceš,“ řekla a ukázala na sochy za sebou. „Všichni to byli odvážní mladí blázni, kteří se opili, chvíli prázdně tlachali a pak se rozhodli zachránit svět. S takovými jako ty jsem se setkala už stokrát. Všichni ti muži odešli bojovat s Dragonspawnem.“

Sjordův úsměv se ještě rozšířil. „Pak si rozumíme.“ Vrazil jí do ruky měšec s penězi.

Eir se na něj vyrovnaně zadívala. „Nech si peníze. Najmi si pokoj. Vyspi se. Dragonspawna neporazíš.“

Sjord uraženě couvl a válečníci za ním zvedli obočí. „Chceš říct, že to máme vzdát? Že si naši lidé mají zvyknout na to, že musí utíkat ze svých domovů? Proč se stavíš proti muži, který chce bojovat s nepřítelem?“

„Nestavím se proti tobě. Varuju tě.“

„Před čím?“

„Dragonspawna nemůžeš porazit. Postavíš se mu, ale skončíš na jeho straně.“

Sjord zavrtěl hlavou. „Postavím se mu, zabiju ho a ty zvěčníš moje činy. Tady máš odměnu.“

Eir rozvázala měšec. Uvnitř našla malé jmění ve stříbře. Povzdychla si. „Tak pojď, Sjorde Frostfiste. Vybereme ti kus dřeva na náhrobek.“

„Pomník,“ opravil ji. „A bude to kámen, ne dřevo.“

„Za stříbro dostaneš dřevo. Za kámen se platí zlatem.“

Sjord se zamračil, svěsil ale hlavu. „Tak teda dřevo.“

Eir se protáhla kolem něj na dvůr a Garm běžel za ní. „Jedle je stejně lepší než kámen,“ řekla, když procházela podél kamenných bloků a kmenů u stěny. „Je živá. Vyrůstá z kamene. Její kořeny ho drtí na prach.“

„Ano,“ řekl Sjord a do očí se mu vrátila jiskra. „Který z těch kmenů proměníš v moji sochu?“

„Tento.“ Eir se zastavila u tři stopy široké a deset stop vysoké jedle. „Ten tě zvěční.“

Sjord se na kmen zadíval, jako by uvnitř viděl svoji osobu. Pomalu kývl. „Tak dobře. Řež.“

Eir ponuře kývla, zvedla obrovský kmen a odnesla ho doprostřed dvora. „Ty se postav sem.“

Sjord poslechl a vzrušeně zamával na kamarády, kteří se shlukli okolo a popíjeli z lahví.

„Nehýbej se!“ přikázala.

Sjord zvedl hlavu a zatvářil se nelítostně.

Garm s ním soucítil.

Zatímco muž zapózoval, vrátila se Eir do dílny. Po chvíli se vrátila s řezbářským opaskem plným čepelí, od různě velkých seker po nože a dláta. Válečníci v úžasu sledovali, jak se Eir postavila před kmenem.

„Duchu Vlka, veď moji ruku.“

Několik ozbrojenců se zahihňalo, všichni ale zmlkli, když se Eir chopila prvních nástrojů – do rukou vzala velké sekyry. Roztočila je v pomalých, smrtících kruzích nad hlavou.

Garm se posadil, aby si užil představení.

Válečníci neměli nejmenší tušení, co rozpoutali. Eir nebyla jen sochařka. Nebyla to jen planá modlitba, co právě vyslovila. Bylo to zaklínadlo, kterým si půjčovala moc severských lesů, aby mohla vytvářet umění.

A stalo se.

Z ocelového víru slétla dolů sekyra a odštípla z kmene kůru. Druhá dopadla se silou blesku a odřízla kůru z opačné strany. Nástroje znovu vylétly do vzduchu, zatočily se a udeřily. Tlustý kmen se ztenčoval a nabíral siluetu muže.

„Narovnej se!“ okřikla válečníka, aniž by se zastavila.

Sjord sebou trhl a opět zaujal vznešenou pózu.

A právě včas, protože Eir vytáhla z opasku dýky a dláta, nasadila si je v pouzdrech na prsty a pustila se do jemné práce na dřevě. Nyní došlo na samotnou řezbu, k zemi pršely kudrnaté odřezky a odkrývaly hrubou postavu.

„Jsem to já,“ vydechl Sjord.

Opravdu to vypadalo, že kmen přijímá rysy muže.

„Medvědice, veď moji ruku.“

Nože a dláta nahradily dlouhé a ostré drápy a začaly klouzat po křivkách postavy. Zástěra teď nezakrývala svaly nornské válečnice, nýbrž starodávné svalstvo medvědice grizzly. Umělkyně se přenesla do svého umění.

Když od sochy poodstoupila, medvědí aura se rozplynula. Opět byla Eir Stegalkin, umělkyně a válečnice. Sesunula se na nedalekou lavici a zadívala se na svůj výtvor.

Socha byla úžasná. Byl to Sjord Frostfist zvěčněný v dřevě. Muž a socha civěli jeden na druhého s tak nepopiratelným úžasem, že by je málokdo dokázal rozeznat.

Vrávorající kamarádi začali povykovat: „Sjord! Sjord! Sjord! Sjord!“ a vyzvedli muže, který je zavede do záhuby, na ramena.

„Mě ne!“ protestoval Sjord se smíchem. „Sochu! Sochu!“

Muži postavili přítele na zem a chopili se sochy. „Na tržiště! Na tržiště!“ pokřikovali vesele. „Sjord bude navěky stát na tržišti!“

„A nikde jinde,“ zamumlala Eir, když k ní přihopkal Garm. Byla unavená. Okamžiky tvůrčí extáze ji vždy zanechaly naprosto vyčerpanou. Pohlédla na Garma a hořce řekla: „Nemůže nás zachránit. Nemůže zachránit dokonce ani sám sebe.“

Tu noc nemohla Eir spát. Garm zažil mnoho podobných nocí. Házela sebou na lůžku, chodila sem a tam, mumlala si pro sebe a kreslila. Něco si představovala, přiváděla to na svět podobně jako jiné ženy děti.

Garm vstal z pelechu, přistoupil ke stolu a zadíval se na stránku, na kterou kreslila.

Byla to armáda ze dřeva a kamene.

Celý týden nic nevyřezala, jen kreslila, procházela se po dvoře nebo hleděla za mosty, které spojovaly Hoelbrak se Shiverpeaks okolo. Garm viděl podobné pohledy už dřív. Eir na něco čekala. Poznal to podle toho, jak si brousila čepele a natírala olejem luk.

O čtrnáct dní později, zrovna když studené slunce sestoupilo do mraků, spustily hlídky v Hoelbraku poplach.

„Útok! Útok! Icebroodi^24!“

Eir se odvrátila od nákresu a přistoupila ke stěně, na které visela její bojová výstroj. Svlékla si pracovní tuniku a připnula si bronzový hrudní pancíř. Opásala se, přes ramena si přehodila vlněnou pláštěnku, obula se a na záda si hodila toulec se šípy. Navíc si s sebou vzala řezbářský opasek.

Podívala se na Garma a řekla: „Dneska znovu vyřežu Sjorda Frostfista.“ Potom vzala do ruky velký luk a zamířila ke dveřím. „Pojď.“

Garm následoval svoji alfu ven na dvůr, kde se ke křiku hlídek připojil i dusot nohou. Eir vpadla do uličky a Garm jí běžel po boku. Zahlédl je Bjorn, který právě vyrazil z kovárny, na začazené postavě mu přitom řinčela železná zbroj. Minuli tkalcovskou dílu, z níž se s krátkým lukem a šípy vynořil Silas. Přidali se k nim i klenotník Olin a tesař Soren. Byli místními řemeslníky a Eir byla jejich velitelkou.

„Mezi icebroody budou určitě i norni,“ varovala je, když utíkali uličkou k severnímu mostu, „ale nebudou to oni. O mysl je připravil Dragonspawn. Proměnil je ale teprve nedávno, takže uvnitř ledové slupky budou pořád z masa a krve a zabít je bude jako zabít jednoho z nás.“

Bjorn rozzlobeně zavrtěl hlavou. „My posíláme naše blázny na sever a Dragonspawn posílá své armády na jih.“

„Jsou tu i jiní, smrtonosnější icebroodi,“ připomněla Eir. „Jsou to ledové bestie bez mozku. Je zbytečné snažit se s nimi dohodnout. Můžete je akorát rozbít.“

Silas kývl. Byl to hubený norn na sklonku bojových let. „Takže těch, co vypadají jako norni, se zbavíme šípy, že?“ zeptal se a zvedl krátký luk.

„Ano. Musíme jich zabít co nejvíce ještě v tundře, než se dostanou k pevnostem, pokud je ale horda hodně velká, bitva se přesune až k mostům do lovecké síně.“ Pohlédla na zbytek domobrany. „Potom budeme mít všichni plné ruce práce.“

Na další řeči nebyl čas. Skupina vběhla na most vedoucí z Hoelbraku do polí za ním. Na jeho konci stálo dřevěné opevnění, které se už ježilo válečníky, a to včetně Knuta Whitebeara^25 a jeho válečníků – Wolfbornů^26. Neustále přibíhali další norni.

Eir obešla se svojí družinou hlouček bojovníků, zaujala pozici na málo chráněném hřebeni a zadívala se na tmavnoucí pole na severu. Pod ledovými horami se do mlžných dálek táhly skvrnité mechy a cáry lišejníků.

„Nic nevidím,“ řekl Silas a zamžoural.

„Tam,“ odvětila Eir.

Z mlhy se vynořila brutální horda. Napřed jen dvanáct netvorů, se kterými by si stovka nornů na hřebeni snadno poradila. S každým okamžikem se ale blížili další. Brzy bylo icebroodů tolik co obránců, pak dvojnásobek.

„Jsou už ztvrdlí, nebo je proměnili teprve nedávno?“ zeptal se Silas. „Už špatně vidím.“

„Většina se zdá nově proměněná,“ řekla Eir. Opravdu, nepřátele pokrývala jinovatka, oči ale měli mrtvé.

„Pak teda šípy!“ řekl Silas a zvedl krátký luk, ruce se mu přitom trochu třásly.

„Ano, Silasi,“ odpověděla Eir, vložila do luku dva šípy a napnula tětivu. „Počkej, dokud se nedostanou k červenému lišejníku, abys na ně dobře viděl a šíp k nim dolétl.“ S tím vystřelila, šípy vzlétly k nebi a zdálo se, jako by letěly celou věčnost. Zmizely v šeru a za chvíli padly v dálce k zemi dvě postavy. Ještě se ani nezhroutily, a Eir už vypustila další dva šípy, a zatímco hladily nebe, vystřelila další dva.

Čtyři mrtví. Šest. Osm. Pak začali pálit i další lučištníci. Icebroodi umírali po tuctech, další stovky se ale hnaly vpřed, přeskakovali padlé a blížili se. Když se dostali k červenému lišejníku, vystřelil i Silas a jeho šíp se zabodl do čela ledem olepeného nepřítele.

„Ještě nejsou ztvrdlí!“ křikl Silas. „Sestřelte je!“

Nepřátelé už byli tak blízko, že je bylo slyšet, a jak vyli! Šíleli touhou sloužit svému pánovi.

Eir už vystřílela stovku šípů. Nyní vytáhla z toulce poslední dva a skolila pár icebroodů. Zbytek udeřil do hřebene jako přílivová vlna.

„Vlku, veď moji ruku,“ zamumlala Eir. Oči se jí rozzářily bojovým zápalem a v rukou se jí objevily sekyry. Roztočila je nad hlavou v ocelovém tornádu.

Na hřeben vyšplhal nedávno proměněný icebrood a udeřil na ni sekyrou. „Zemři!“

Eir před sekyrou uskočila, ohnala se vlastní a rozsekla stvůru od ramene k boku.

Na hřeben se vyhoupl další a řítil se na ni.

Její sekyra padla a rozlomila ho v půli jako bochník chleba.

„Zpátky!“ zvolala Eir. „Uvolněte jim prostor k doskoku.“

Řemeslníci poslechli, ustoupili a zatím na ně pršely palice, sekyry a meče.

Eir se nacházela přímo uprostřed. Na prstech měla navlečené nože a dláta, které kmitaly, jako by řezala do dřeva, ne do zmrzlého masa, a odsekávaly kůži a svaly z kostí.

Vedle ní se na nepřátele vrhal Garm a strhával je za hrdla na zem.

Bjorn do icebroodů bušil jako do kusů železa.

Olin a Soren stáli zády k sobě a oháněli se palicí a páčidlem.

Takže zůstal jen tkadlec Silas, který skolil dva netvory, ještě než se dostali k hřebeni.

A nyní dva dostali jeho. Jeden mu rozpáral břicho a druhý mu rozdrtil obličej.

Eir uslyšela Silase vykřiknout. Otočila se a vrazila dláta do zad stvůře, která ho napadla. Ocel se vnořila útočníkovi do těla až po špičky jejích prstů a z ran vybublala horká rudá pěna. Jinovatkou pokrytý norn zalapal po dechu a svalil se ze Silase. Druhému icebroodovi se zakousl do krku Garm a zatřásl s ním jako s kusem hadru.

Eir se zadívala dolů na tkalce, na svého starého přítele. Silas byl mrtvý.

Jeho tvář a břicho – byl mrtvý.

Eir zařvala, sekla čepelemi a podřízla další dva icebroody. Padli k zemi a objevil se jiný – muž s vlasy jako koňský ohon.

Poznala ho, přestože měl rozdrcený obličej, nos ohnutý na stranu a přišel o všechny zuby, jako by ho udeřila nějaká obrovská pěst. Rány měl slepené ledem. Jeho bílé oči byly plné Dragonspawnova vzteku.

„Medvědice, veď moji ruku,“ pomodlila se Eir a vykročila vpřed.

Bylo to stejné jako tehdy na prosluněném dvoře. Rozpoutala bouři oceli a odřezávala kousky, které nepatřily Sjordu Frostfistovi. Při práci se stala Medvědicí – proměnila se a namísto dláty sekala drápy. Jediným rozdílem bylo, že tentokrát řezala do masa, a ne do dřeva.

Když Medvědice po chvíli ucouvla, na zemi před ní ležely jen kusy těla.

Takto vybojovala i zbytek bitvy. Mstila se za Silase a bránila Hoelbrak.

Nakonec bitva skončila a obránci zvítězili. Přesto se zdálo, jako by vyhrál Dragonspawn.

Ten večer v dílně si zakrvácená Eir svlékla zbroj. Do vany si nalila kouřící vodu a smyla ze sebe pozůstatky bitvy. Poté si oblékla jednoduchou tuniku a umyla i svého vlka.

Mokrý, unavený Garm se schoulil v pelechu. Upadl do neklidného spánku, ve kterém ho děsily nestvůry, s nimiž bojoval.

Eir však pronásledovalo něco jiného. Procházela se armádou soch, až dorazila k té, u které se vždy zastavila. Představovala staršího norna, jehož kdysi hrdá postava byla lehce shrbená, hlavu měl holou a oči obklopené vráskami. Jeho rty se ale nadějně usmívaly.

„Zastavili jsme je, otče,“ řekla Eir jednoduše a sklopila oči k nohám sochy. „Škoda, že ostatní tehdy nezastavili ty, kteří dostali tebe.“ Vložila ruku do jeho, kamenné a studené. Sama ji vytesala a znala ji tak dobře proto, že se jí držívala jako malé děvče – než se objevili icebroodi.

„Zabiju Dragonspawna, otče. Zabiju jeho i všechny starodávné draky.“

2
Hra na kočku a myš

Logan Thackeray poklekl vedle balvanu, ohlédl se a pokynul ostatním zvědům, aby se stáhli do sutin. Používali šedohnědé kožené zbroje, takže se ve spálené krajině mohli pohybovat jako duchové. Což bylo jen dobře, protože stopovali jednotku charrů.

Logan si přiložil ruku k uchu a uslyšel vzdálené dunění nohou s drápy. Hnědé oči se mu nedočkavě zaleskly, lehl si na břicho a přeplazil se přes skalní výčnělek. Těsně před ním klesala skála prudce dolů. Logan se připlížil k okraji a nahlédl přes něj.

Přímo pod ním ležel hluboký, úzký kaňon, průchod tímto výběžkem Blazeridge Mountains^27. Asi míli na východ pochodovali charrové. Ve své lesklé černé zbroji připomínali brouky, jak se šinuli kaňonem.

Zblízka ale byli charrové obrovští. Pětisetlibroví netvoři. Samý sval, srst a zuby. Měli obličej lva, rohy býka, tělo jako sud, křivé nohy a paže a chodidla opatřené drápy. A byli nenasytní. Obsadili už celý Ascalon – celý až na pevnost Ebonhawke – a byli odhodlaní dobýt i ji. Chystali se přepadnout zásobovací karavanu z Divinity’s Reach, nepočítali ale s Loganem a jeho zvědy.

„Musíme je zastavit.“ Skálu pod Loganem křižovaly pukliny. „Když trochu zatlačíme, kámen praskne jako vaječná skořápka.“ Pohlédl vzhůru na kamenitý svah. „Když se ve správnou chvíli opřeme správnou pákou do správného kamene…“

Přesně tuhle práci Logan miloval – rychle a tvrdě zasáhnout a zmizet. Jeho bratr by ho označil za žoldáka, Logan ale dával přednost kožené zbroji před naleštěnou ocelí.

Logan se těsně při zemi stáhl od okraje skály a pokynul družině, aby ho následovala. Vyrazili nahoru po kamenitém srázu. U vrcholu Logan konečně našel, co hledal – obrovský kulatý kámen ležící na okraji římsy vysoko nad ostatními a schovaný před zraky všech v kaňonu.

V jeho stínu shromáždil družinu. „Jste připravení zasadit jim jménem lidstva ránu?“

Dvanáct párů očí na něj odhodlaně pohlédlo.

„Budeme potřebovat páku – mladý stromek s odsekanými větvemi. A osu, kámen vespod plochý a nahoře zašpičatělý. Tenhle balvan strhne lavinu.“

„Uzavře průsmyk,“ řekl Wescott, „než jím charrové budou moct projít.“

„Správně. Máme málo času. Wescotte, vezmi si Perkinse a Fieldinga a najděte nějakou páku. Přineste ji sem, ale nenadělejte rámus a držte se z dohledu kaňonu. Everlee, s Dawsonem a Tippettem připravíte osu. Castor, ty nám s ostatními najdeš únikovou cestu přes hřeben na západě. Až strhneme lavinu, celý kopec se bude hemžit charry.“

„S charry jsme nikdy nebojovali,“ namítl Everlee. „Nejsme Vanguardi ani Seraphové.“

„A díky bohům za to. Měli byste na sobě čtyři sta liber plátového brnění.“ Logan se zakřenil. „Ne, jsme zvědi – a jsme rychlí. Tak do toho.“

Mladí lidé rychle a tiše odběhli.

Zatímco družina pracovala, Logan si našel dobrou vyhlídku. Rozhlédl se po terénu před sebou – balvan, svah, úžina, kterou brzy zneprůchodní, kaňon…

Stoupala z něj oblaka prachu, která zvedaly stovky pochodujících nohou. Logan sledoval, jak se prašná stuha vznáší ve vzduchu, natahuje se a kroutí a blíží se k úžině. „Už je skoro čas.“ Vrátil se ke své družině u balvanu.

Jeho společníci zatím položili dlouhý kmen na osu a obklopili ho z obou stran.

„Čekejte,“ řekl Logan a zvedl ruku. Zadíval se dolů na prašného hada, který se plazil stále blíž k úžině. „Teď!“ Zvědi se opřeli do páky. Těžce dolehla na osu a nadzvedla balvan. Obrovský kámen zaskřípal, naklonil se dopředu a zakymácel se na okraji římsy. Zvědi vylezli na páku a Logan se do balvanu opřel rukama. „Tlačte, vy pitomci!“

Balvan se překlopil přes okraj římsy a začal se kutálet. Nadskočil a praštil do dalšího balvanu. I ten se začal valit dolů ze srázu. Tyto dva trefily další a strhly řetězovou reakci. Velikánské kameny se daly do pohybu a celý svah se proměnil v hřmící stádo kamení.

Země se třásla.

Logan a jeho přátelé v úžasu přihlíželi.

Lavina dosáhla okraje skály, přelila se přes něj a uvolnila ještě víc kamení. Masivní kamenné bloky se řítily dolů do kaňonu a plnily ho. Prach a suť létaly do vzduchu nad průrvou, zatímco dolů pršely další balvany. „Dokázali jsme to!“ zvolal Logan a poplácal Wescotta po rameni.

Poslední kameny dopadly a řev laviny nahradil řev legie – vzteklý řev.

Logan sebou trhl. „Všichni se skrčte a držte se z dohledu. Castor, vezmi nás přes hřeben. A rychle!“

Mladá žena kývla, obrátila se a vedla je vyschlým korytem a polomem do úzkého průsmyku na hřebeni. Řev charrské legie nechali v údolí za sebou a před nimi se rozkládala drsná, tichá divočina.

„Dobrá práce, všichni,“ řekl Logan. „Získali jsme karavaně asi den. Možná jsme i rozmáčkli nějakou havěť. Charrové se ale vydají po naší stopě, takže nemůžeme zpátky ke karavaně. Než zapadne slunce, musíme je odvést tak daleko, jak jen to půjde.“

Centurion Korrak Blacksnout^28 vedl tři sta charrských válečníků průsmykem Blazebridge Gap^29. Zvedl prošedivělý čenich, vyfrkl prach z lvích nozder a kýchl. Jizvy, které křižovaly jeho obličej, se křečovitě stáhly, jako by se měl rozpadnout. Starý charr zamrkal kalnýma očima a spárem si přejel po rozích, ulámaných v těžkých bojích. Zavrčel: „Nemůžu se dočkat, až zaryju drápy do tlustých lidských kupců.“

„Říká se, že je to poslední karavana,“ ozval se legionář Sever Sootclaw^30 vedle něj. „Říká se, že královna Jennah nechá opravit asurskou bránu v Ebonhawke. A přivede skrz ni posily.“

„Ať to zkusí! Rozpoutáme bouři a strhneme hradby i tu zatracenou bránu,“ zavrčel Blacksnout. „Teď ale musíme zastavit tuhle karavanu!“

„Napřed musíme projít průsmykem,“ zamumlal Rytlock Brimstone^31.

Korrak po něm střelil nenávistným pohledem. Tmavý Brimstone nepatřil k Iron Legion^32, ale k Blood Legion^33, byl to zbabělec, který se dobrovolně přihlásil na tento nevděčný úkol. „Co děláte tady vpředu, vojáku Brimstone?“ zavrčel Korrak. „Poslal jsem vás dozadu, abych vás nemusel poslouchat.“

„Přišel jsem vás varovat.“

„Před čím?“

Rytlock nevěřícně zabručel a ukázal rohy na strmé stěny kaňonu. „Míříte rovnou do pasti.“

„Zvířata ve všem vidí past,“ zasyčel Korrak, přejel ale pohledem vrchol kaňonu. „Kde jste nechal odvahu?“

„K pádu do pasti není potřeba odvahy,“ odfrkl si Rytlock a přimhouřil oči pod černým obočím. „Stačí hloupost.“

Korrak vyštěkl: „Dejte si pozor na hubu, vojáku!“

„Copak nevidíte ta štěrková pole tam nahoře?“ Rytlock ukázal drápy. „Kdybych chtěl zastavit charrskou legii, udělal bych to právě tady.“

Korrak se prudce otočil. „O to vám jde, Brimstone? Zastavit charrskou legii? Zastavit mě!“

„Hehe,“ zachechtal se Rytlock. „Kdybych vás chtěl zastavit, centurione, udělal bych to.“

Korrak popadl Rytlocka za zbroj a vrazil mu hlaveň svojí sekyry-pušky do krku. „Co tu chcete, Brimstone?“

„Jak jsem řekl, přišel jsem vás varovat před pastí.“

„Ne! Chci říct tady, tisíc mil od své legie?“

„Jdu si svou cestou!“

„Jenom proto, že vás nechtěli! Vyhnali vás – vaše vlastní legie – a ne proto, že byste neuměl bojovat. Viděl jsem vás v bitvě. Ne, udělali to proto, že vás nemohli vystát!“

Brimstoneovi zahořely oči a zachvěla se mu chřípí, jako by podobnou věc slyšel už mockrát. Rty se mu ale pomalu roztáhly v úsměvu. „Špatně jste to pochopil. Já nemohl vystát je.“

„Ani nikoho jiného.“

„Nesnáším blázny.“

„Drzoune!“ zařval Korrak a zaryl hlaveň pušky Rytlockovi hlouběji do čelisti. „Proč bych vám neměl upálit tu vaši odpornou palici?“

Rytlockovi stále hořely oči a neuhnul pohledem. „Vy zbabělci z Iron Legion jste všichni stejní, jen se schováváte za své zbraně.“

Korrak Blacksnout sklonil sekyru-pušku a jeho hlas přešel ve smrtící vrčení: „Jestli je to past, Brimstone, vlezete do ní první.“ Mávl na něj zbraní. „Pochodem v chod!“

Odpadlík z Blood Legion na něj chvíli hleděl, pak vykročil. V čele průvodu vpochodoval do nejužší části kaňonu.

Blacksnout šel za ním, mířil na něj puškou a obličej měl roztažený v úsměvu. „Proč se tak bojíte lidí, vojáku Brimstone? Jsou to zbabělci v karavanách. Ztratili Ascalon a ztrácí i Ebonhawke. Není se čeho bát.“

„Nebojím se jich,“ odpověděl Rytlock zamyšleně a hleděl vzhůru na skalní stěnu. „Znám je.“

Po několika krocích se Korrak a tucet dalších charrů dostali skrz úžinu. „Dokonce i myslíte jako člověk.“

Ozvala se rána připomínající úder kladiva a praskání kamene.

Charrové vzhlédli.

Zvuk se opozdil za děním: ze srázu nad nimi se řítila obrovská lavina kamení. Moře suti se přelilo přes okraj skály, teprve pak se k jejich uším donesl hukot.

Rytlock, Korrak a velitelé se otočili a začali křičet na válečníky v úžině za sebou. Jejich varování zaniklo v rámusu.

První balvan rozdrtil charrského sekerníka. Další rozmáčkl celou jednotku. Potom se shora začalo sypat kamení v takovém množství, že se vojáci ztratili v karmínovém oblaku prachu.

Korrak, Rytlock a velitelé ustoupili a sledovali, jak kaňon plní suť. Z rozvířených mračen prachu vystřelovaly kamenné šrapnely. Balvany se kupily ve škvíře – třicet, šedesát, devadesát stop vysoko, až naplnily celý kaňon. Konečně ze skály spadly poslední kameny a s rachotem přistály na obrovské hromadě.

Byla to víc než hromada. Byla to mohyla. Odpočívaly pod ní celé jednotky.

„Past!“ zakřičel Rytlock.

„Drž hubu!“ zavrčel Korrak.

„Říkal jsem, že je to past!“

„A já řekl, abys držel hubu!“ Korrak se zeširoka ohnal sekyrou.

Rytlock se odkulil stranou a zvedl se do dřepu. Po tváři se mu rozlil široký úsměv. Sevřel v ruce jílec meče a pomalu ho vytáhl z pochvy. Objevila se ohnivá čepel, vykovaná ze dvou naostřených plátů zkrouceného kovu. Jmenovala se Sohothin. Kdysi dávno patřila lidskému princi Ascalonu. Nyní byla Rytlockova.

„Odvažuješ se proti mně tasit?“ zavrčel Korrak Blacksnout. „Skoncuju s…“

Rytlock uťal centurionovu hrozbu spolu s jeho hlavou a vypálil mu čepelí krk. Hlava spadla na zem a tělo ji následovalo.

Voják Rytlock Brimstone se otočil k tuctu válečníků Iron Legion, kteří spolu s ním stáli na této straně závalu, a řekl: „Asi budete potřebovat nového velitele.“

Jeden po druhém klesli na kolena a sklonili hlavu ve slibu věrnosti.

„Přijímáme vás jako centuriona – prozatím,“ zavrčel Sever Sootclaw. „Vyklidíme průsmyk?“

„O to ať se postarají ti na opačné straně. My se pustíme za lidmi, kteří to mají na svědomí!“

Sootclaw zvedl obočí. „Lidi? Tady?“

„Ano. Tady.“ Rytlock se zaškaredil na vrchol skály. „Jsou lstivější, než tušíte, jsou ale taky zbabělí. Určitě se dali na útěk. Musíme být rychlejší.“ Rytlock si odepnul náprsní krunýř a s řinčením ho nechal spadnout na zem. „Neberte si s sebou nic zbytečného. Čeká nás dlouhé šplhání, ještě delší běh a nakonec bitva.“

Klečící válečníci jeden po druhém vstali a náprsní krunýře odhodili na zem. Vzdali se obrany. Budou bojovat až do konce.

Den skomíral, když Logan Thackeray a jeho zvědové dorazili k průsmyku vysoko nad linií stromů. Chystali se sejít do dalšího údolí, Logan se ale zastavil na skalním převisu, zahleděl se zpět směrem, odkud přišli, a pátral po pohybu. Zatím se pohybovaly jen stíny a prodlužovaly se, jak slunce opouštělo tento svět. Cesta, kterou se vydali, by neodradila jen ty nejvzteklejší pronásledovatele.

Jejich nepřátelé ovšem zuřili.

Napřed nic neviděl. V horách panoval klid a vzduch byl nehybný. Potom ale něco zahlédl. O pět mil zpátky a o půl míle níž na svahu se otřásaly stromky, jak se jimi někdo prodíral.

Charrové se blížili.

Logan slezl dolů z převisu a zamířil ke zvědům. „Dohání nás. Jsou už jenom pět mil za námi.“

Zvědové na něj zírali a ve tvářích byli bílí. Byli cvičeni k hlídání kupeckých karavan – nepatřili k Ebon Vanguard. Nikdo z nich zatím nebojoval s jediným charrem, natož s tuctem.

„Hory a tma jsou našimi spojenci,“ řekl Logan. „Při ústupu nastražíme pasti.“

„Kam půjdeme? Na západ? Tam leží země ogrů!“ protestoval Wescott.

„Možná se přes ogry dostaneme, a charrové ne,“ řekl Logan prostě. „Pojďme!“ Zavedl ostatní dolů do údolí.

Legionář Rytlock Brimstone utíkal po stezce, vtahoval vzduch do plic a na cestu mu svítil měsíc. „Jsou už blízko. Necítíte je?“

Sever Sootclaw zakopl ve tmě o kámen. „Taste svůj meč. Potřebujeme světlo.“

„Chcete jim prozradit, kde jsme?“ zavrčel Rytlock.

„Nic nevidíme. Dva z nás se už chytili do jejich pastí. Kolik mužů ještě ztratíme?“

„Nezabila je tma. Zemřeli kvůli vlastní hlouposti a lstivosti lidí. Jejich velitel zná tuto zemi. Umí bojovat.“

Sootclaw svraštil obočí. „Vypadá to, jako byste ho obdivoval.“

„Ano, jako pes obdivuje lišku,“ řekl Rytlock a oči se mu zaleskly. „Seřadit! Za mnou! Šli tudy – na jihozápad.“ Zakřenil se do tmy. „Do hodiny je máme.“

„Tudy!“ zasyčel Logan do tmy a utíkal po kamenitém břehu horské bystřiny. Byla to jediná bezpečná cesta lesem. Všude okolo měsíc odhaloval borovicové hájky, kterými se nedalo projít. Za nimi se blýskaly rohy, zuby a ocel.

Charrové se blížili.

Logan a jeho zvědi prchali podél potoka a měli co dělat, aby na vodou ohlazeném kamení udrželi rovnováhu. Byli natlačení na sobě, kořist prchající před šelmami.

Bystřina končila vodopádem.

„Stát! Stát!“ varoval je Logan.

Ostatní zvědi se zastavili těsně u okraje skály.

„Jak vysoko jsme?“ zeptal se Wescott.

Logan skopl kámen přes okraj a napočítal do pěti, než uslyšel, že dopadl. „Příliš vysoko.“

„Co teď?“

Logan se ponuře usmál. „Teď přebrodíme potok a najdeme jinou cestu.“

„Jsou nám v patách,“ připomněl Everlee.

„Ano, jsou,“ připustil Logan. „Dva nebo tři jsme zabili, jejich velitel je ale prohnaný. Než nás zaženou do kouta, ještě jich několik zabijeme. Pojďte.“

Vkročil do ledového potoka. Voda mu vystoupala ke kolenům, pak k bokům, než se dostal na mělčinu. Logan a jeho družina se promočení a zkřehlí vyškrábali na protější břeh a zmizeli ve tmě.

Nyní už je ale nevedl potok a měsíčního svitu bylo poskrovnu. Během chvíle uvízli v houští a museli si prosekat cestu. Nakonec se dostali na vysokohorskou mýtinu osvětlenou měsícem.

Za nimi si cestu houštím klestily charrské čepele.

Logan a jeho družina proběhli mezi dvěma borovicovými hájky a vpadli do úzkého údolí protkaného měsíčními stíny. Poslepu se rozběhli a vrazili do strmé skalní stěny.

„Najděte cestu ven!“ zavrčel Logan.

„Žádná tu není!“ odpověděl Wescott. „Jsme v uzavřeném kaňonu.“

„Zkuste šplhat! Najděte cokoli, čeho byste se mohli chytit,“ přikázal Logan.

Zvědi se ve tmě nemotorně škrábali po stěnách.

Potom se objevilo světlo – ohnivé světlo. Zvědi se otočili a spatřili, jak z kamenné pochvy klouže ven ohnivý meč. Jeho světlo ozářilo lví obličej, vyceněné tesáky a rozesmáté rudé oči. Charr vykročil vpřed, vztyčil se nad lidmi a zvedl planoucí meč.

Logan vytáhl zpoza opasku válečné kladivo a postavil se mu. „Klínová formace za mnou.“

Zvědi zvedli zbraně a zaujali pozice.

Charr s hořícím mečem promluvil: „Konečně jsme zahnali krysy do kouta.“

Logan se drze usmál. „Několika z vás jsme se zbavili.“

„A my se teď zbavíme vás všech,“ zavrčel charr. Okolo se shromáždili další charrští válečníci, shodili si z ramenou sekyry-pušky a zamířili na lidi. Jejich velitele zařval: „Pal!“

Pušky zaduněly a z hlavní vylétl kouř a olovo.

3
Malí lidé, velké projekty

„Halóóó? Halóóóó?“

Černý zlovlk zvedl hlavu z teplé přikrývky a zamrkal na dveře dílny.

Nikdo v nich nebyl.

„Halóóó? Háááálóóóóóóó?“

Eir se pohnula na posteli, odrhnula si z tváře rozcuchanou rusou hřívu a zadívala se na dveře. Ani ona nikoho neviděla.

Hlas se ozval znovu: „Nikdo není doma.“

Jiný odpověděl: „Možná se rozhodli přispat si.“

„Přispat si? Jsi blázen? Největší nornská umělkyně své generace si jen tak nepřispí.“

„No, pak asi pracuje. Je slavná sochařka a tak dále. Asi zrovna něco vyřezává.“

„Nepracuje. Tohle je její dílna, že?“

„Ano, je,“ řekla Eir Stegalkin, skulila se z postele a vstala, „a taky její ložnice.“ Pohlédla na dveře a mrkla. „Aha, tady jste.“

Garm zvedl obočí a taky vstal. Konečně spatřil dva malé tvory ve dveřích. Norně dosahovali sotva k pasu, byli šedí a měli velké uši a dětské tváře. Muž měl na sobě kabát, vestu a hnědé kalhoty a na rukou velké kovové rukavice ozdobené drahokamy. Žena byla v namodralé zbroji, která jako by se neustále měnila. Navzdory zvláštnímu vyjadřování se tvářili zcela vážně.

„Ach, tady jste,“ řekl trochu větší muž. „Eir Stegalkin, jak předpokládám. Jsem mistr Snaff z Rata Sum, asurský génius. Řekli mi, že jste nejlepší.“

„Kdo vám to řekl?“ zeptala se Eir. Ovšemže byli asurové. Malí, chytří a protivní.

Snaff se usmál a uklonil se. „Nemůžu prozradit své zdroje.“ Mladší asura na něj podrážděně pohlédla, jako by své zdroje prozrazoval často. Snaff nevzrušeně pokračoval: „Tohle je má společnice, Zojja, génius v zácviku.“

Taky se uklonila, zamračila se ale ještě víc.

„Chceme vám zadat práci,“ řekl Snaff.

„Žádnou nepřijímám,“ odvětila Eir.

Mužík se zatoulal do dílny a pokukoval po sochách, kterých byla plná. „Opravdu? A co je potom tohle?“

„Chci říct, že už nepracuju.“

Garm se vydal za asurou, který mu dosahoval sotva k ramenům, a očichal mu plášť, který byl cítit bažinatou vodou a kapradinovými výtrusy.

Nezdálo se, že by Snaffovi vadilo, že ho velký černý vlk sleduje. „No, je škoda, že umělkyně vašeho kalibru už nesochaří. Mohou pro to existovat pouze tři důvody: Za prvé jste mohla odejít na odpočinek, což je ale s ohledem na váš věk a kousky kamene a dřeva na podlaze nepravděpodobné; za druhé jste se mohla pomátnout, čemuž by odpovídal váš účes…“

„Právě jsem vstala!“

„Anebo za třetí, nedávní zákazníci se vám nezdáli hodni vašeho génia, což mi při pohledu na tuto galerii ničemů připadá jako ten pravý důvod.“

„Hádáte správně, malý mistře.“ Eir vsunula nohy do nohavic a natáhla si pod noční košili kalhoty. „Už mě unavilo sledovat, jak jdou blázni na smrt.“

Snaff se usmál a rozpřáhl ruce. „My ale nejsme blázni.“

„Právě řekla, že má blázny ráda,“ upozornila učednice.

„Neřekla.“

Zojja prohrábla prstem hobliny na zemi. „Řekla jste, že vás unavilo sledovat, jak jdou blázni na smrt. Kdybyste je nenáviděla, nikdy by vás to neunavilo. Takže je musíte mít ráda.“

„V tom máte možná pravdu,“ připustila Eir.

„No, pak by asi bylo moudré říct, že jsme blázni,“ řekl Snaff a pohlédl úkosem na učednici. „Blázni ale moudří nebývají, takže jsme se opět chytili do pasti, kterou nám nastražila všetečnost mé učednice.“

„Opět,“ řekla Zojja skoro pyšně.

Eir bojovala s úsměvem. „Hypoteticky…“

„Miluju hypotézy!“ skočil jí do řeči Snaff.

„…kdybych stále pracovala, čí podobiznu byste chtěli?“

Snaff se zakřenil. „Mojí učednice, samozřejmě.“

Eir pohlédla na trucovitě se tvářící mladou asuru a zeptala se: „Proč?“

Snaff pokrčil rameny. „Má dobrou hlavu. A to je všechno, co potřebuju. Hlavu a ramena.“

„No,“ řekla Eir. „Byla by to dost malá socha. Já dělám jen velké sochy. Možná by bylo lepší obrátit se na někoho, kdo dělá miniatury.“

„Potřeboval bych pětinásobnou zvětšeninu,“ vysvětlil Snaff.

Zojja na něj podrážděně pohlédla.

„To by asi byla práce hodná mého talentu, bude to ale něco stát. Dvacet stříbrných.“

„To je skoro zadarmo,“ řekl Snaff a sáhl si pod plášť, kde mu na opasku visel měšec. „Busta bude zajisté z kamene.“

„Zajisté ze dřeva,“ opravila ho Eir. „Kamenná by stála dvacet zlatých.“

„Aha,“ pravil Snaff a sáhl na opačnou stranu opasku. „Pak tedy zlato. Říkala jste dvacet?“ Rozevřel měšec, ve kterém se třpytily mince.

Eir vytřeštila oči.

Sebrala koženou zástěru, kladivo a opasek s dláty a zamířila na dvůr. Ostatní ji následovali. Vedla je podél kmenů a kamenných kvádrů. „Tohle je žula, je dost tvrdá. Tohle mramor – v tomto případě by byl příliš drahý. Tady sloupcový čedič. Tady vápenec…“

„Čedič!“ zvolal Snaff. „To je vyvřelina, že?“

„Ano,“ řekla Eir a zastavila se vedle velkého šedého kamene. „A tento je zvlášť tvrdý.“

„Dokonalý pro zpodobnění mé studentky!“

Zojja mu vlepila pohlavek.

Eir zvedla obočí a pohlédla na ni. „Měla byste se ke svému mistrovi chovat uctivěji.“

Snaff si promnul místo na hlavě, kam ho uhodila, a napjatě se usmál. „Většinou je to tak, že asurské pomocníky tlučou jejich mistři. Se Zojjou je to naopak.“

„Proč si to necháte líbit?“ zeptala se Eir.

Zojja se zaškaredila. „Do toho vám nic není, obryně.“

Eir na ni pohlédla. „Váš mistr možná podobné chování toleruje, já ne.“

„No tak, no tak,“ řekl Snaff a lehce se zasmál. „Lichotí mi, že se kvůli mně hádáte.“

Obě ženy na něj užasle pohlédly.

„Myslím, že to chápu,“ řekla Eir Zojje.

Snaff se rozzářil. „No dobře. Všechno je zase v pořádku. Začněme. Zojjo, co kdyby ses postavila tam na světlo? Ano. Výtečně. A vy, Eir, samozřejmě víte, kde máte stát. A já uhnu stranou, abyste mě žádná nemohla praštit.“

Eir přikročila k čedičovému kvádru, z opasku vytáhla velké dláto, přiložila ho ke kameni a zvedla nad hlavu palici. „Vlku, veď moji ruku.“ Udeřila a odsekla velký kus kamene.

Čedič byl záludný materiál, jednalo se totiž o vychladlou lávu. Důležité bylo, jak chladla – rychle v oceánu nebo pomalu na zemi. Země byla lepší. Tento kus pocházel z jícnu dávno vyhaslé sopky. Chladl pomalu a byl hladký, ne rýhovaný. Když se Eir dala do práce, vycítila, že kámen nemá žádné skryté vady ani pukliny, které by mohly její práci zničit. Byl pevný.

Stejně jako její model. Protivná malá ženština měla pevnou vůli. Zvedla nos vzhůru a stála bez hnutí, jako by vycítila důležitost okamžiku.

Eir sekala do kamene a vynášela na povrch Zojjiny rysy. Hlavu ve tvaru citrónu, velké oči, nos jako knoflík, malá, rozhodná ústa, špičatou bradu… nejtěžší ale byly uši – tvarem se podobaly králičím, směřovaly ale z čela dozadu, takže připomínaly malá křídla.

„Jak to vypadá?“ zeptala se učednice.

Eir litovala, že se asura pohnula. Její předchozí výraz byl dokonalý – soustředěný a trochu hrdý, umíněný a odhodlaný. Nyní se tvářila nejistě a frustrovaně. „No,“ odvětila Eir, „mohla byste se zatvářit jako předtím?“

„Jak?“

„Jako byste byla chytřejší než ostatní. Všichni budou šokovaní, jakmile si to uvědomí.“ Výraz byl zpátky a Eir se chopila menšího dláta, aby ho zachytila.

Snaff si opodál prohlížel alabastrového ještěra sahajícího až ke stropu. „Je dobré být zvěčněn, drahá. Většina učedníků to nezvládne, víte?“ Otočil se k Eir. „Asi to nevíte, neustále ale zachází se žíravinami, staví nebezpečné stroje… Když nejsou chytří, nezvládnou to.“

„A Zojja je chytrá?“ zeptala se Eir, když dokončila malý záhyb pod Zojjinou pravou nosní dírkou.

„Je tady,“ poukázal Snaff.

Eir ustoupila od sochy. „Ano. To je. V obou podobách. Busta je hotová. Pojďte se podívat.“

Asurové přistoupili k soše se zaskočeným výrazem někoho, kdo nemůže uvěřit tomu, co vidí. Přestože byla socha pětkrát větší než Zojja, jako by jí z oka vypadla. Eir zachytila nejen výraz mladé asury, nýbrž i její osobnost.

Zojjin úžas postupně nahradila trpkost. „Proč jste mě musela udělat tak velkou?“

„Je pětkrát větší než ve skutečnosti,“ odpověděla Eir.

„Čtyřikrát by stačila,“ vyštěkla Zojja. „Je to dobré. Dobré.“

„Dokonalé,“ řekl Snaff. „Mockrát děkuju! Rozhodně to za ty peníze stálo.“ Otočil se ke své učednici a řekl: „Tak dobře. Vezmeme ji s sebou.“

Zojja se přesunula na opačnou stranu kamenné busty a spolu s mistrem se jí chopili. „Jedna, dva, tři!“

Ať se asurové snažili, jak chtěli, s dvěstěpadesátilibrovým kamenným blokem nehnuli ani o palec.

Eir si založila paže na hrudi a sledovala je.

Snaff k ní vzhlédl a nervózně se zahihňal. „Škoda, že mi nezůstaly žádné peníze, zaplatil bych vám za odnos.“

Eir se usmála. „Zůstaly vám peníze. Chystal jste se mi zaplatit stříbrem, než jsem si řekla o zlato.“

Snaff zrudl, stiskl rty a usmál se. „Ach, správně…“

„Zapomeňte na to,“ řekla Eir, postavila se mezi asury, objala obrovskou sochu pažemi a zvedla ji ze země. „Kam ji chcete?“

Snaff jí pokynul prstem a řekl: „Následujte mě.“

Garm na svoji alfu užasle pohlédl. Od nikoho si nedala poroučet. A kdyby k tomu už došlo, byl by to někdo větší, mocnější a chytřejší než ona, ne takový pišišvor. Eir za ním přesto šla. S obrovskou bustou v rukou ho následovala a Zojja taky. Garm se k nim připojil už jen proto, aby zjistil, co má asura za lubem.

Vyšli ven na ulici. „Hej, všichni,“ zavolal Snaff do krámků okolo, „podívejte se na moji novou sochu. Není to mistrovský kousek?“

„Kam ji chcete?“ zopakovala Eir, protože s bustou dost zápasila.

„Ještě kousek, má paní,“ řekl Snaff.

Vešli na náměstí plné stanů a stolů naložených ovocem, šátky, železným nářadím a zbožím všeho druhu. Uprostřed tržiště stála starobylá brána z šedého kamene s vytesanými runami. Právě v tu chvíli její oblouk zablikal a objevil se v něm obrázek jiného tržiště v přístavním městě.

„Dnes do Lion’s Arch nemíříme,“ řekl Snaff asurovi, který bránu obsluhoval. Podsunul mu minci a pravil: „Rata Sum, kdybyste mohl.“

Správce brány si dřepl k seřazeným kamenům moci a z toho v jeho ruce přeskočily na ostatní jiskry. Pableskující scéna v oblouku se změnila v kamenitou poušť, horské jezero, zlatou louku. Nakonec se objevilo něco, co připomínalo tři masivní pyramidy.

„Díky,“ řekl Snaff, narovnal se a prošel portálem.

Eir pokrčila rameny a následovala ho i s obrovským nákladem. Garm jí byl v patách.

Průchod branou připomínal skok do horké koupele. Mrazivý vzduch nahradilo štiplavé, lepkavé horko, zimní nebe žhavé slunce a zmrzlou půdu dláždění a obrovské listy. Stáli na plošině, která trčela ze strany obrovské pyramidy.

Eir klopýtla, zastavila se a rozhlédla se kolem. „Páni.“

Zdálo se, jako by se ocitli na náměstí, místo něj se ale mezi třemi gigantickými pyramidami rozprostírala propast padající do netušených hloubek, nad kterou se vznášely obrovské kamenné kostky. Linie masivní architektury zjemňovaly palmy v hranatých květináčích a pyramidové lucerny visící nad kamennými zábradlími.

„Vznáší se?“ Eir polkla.

Snaff se usmál. „Hezké, že?“

„Jak?“

Odpověděla Zojja: „To ví dokonce i génius v zácviku. Všechno drží ve vzduchu pole kamenů moci, které využívají rovnice dvanáctinásobku Eternal Alchemy^34.“

„Dvanácti co?“

„Dvanáctinásobku. Je to nejzřejmější vyjádření vesmírné rovnováhy založené na dvanáctce.“

„Založené na dvanáctce?“

Zojja se otočila k Snaffovi a zamumlala: „Určitě ještě pořád počítá na prstech.“

Pokradmu kývl. „Svádí to, když jich máš deset.“

Eir jim vůbec nerozuměla. Pochopila ale, že je na magickém místě, kde tu a tam tryskala do výšky nafialovělá plazma, podél mostů jiskřily blesky a všude zářily kameny moci.

„Nezačíná být ta busta dost těžká?“ zeptal se Snaff.

„Ano… kdybychom mohli jít dál.“

„Jistě! Jistě!“ Snaff vyrazil jako první, a přestože jeho tříprsté nohy doslova kmitaly, pro Eir jeho rychlost znamenala jen línou procházku. Vedl ostatní po sérii schodišť stále hlouběji do města. Všude okolo se tyčily masivní kamenné stěny. „Bydlím ve starém městě – dole.“

„No jistě.“

Když procházeli kolem jedné z pyramid, po nakloněné straně šplhala nahoru skupina asurů a vlekla s sebou obrovský chomáč připomínající hlavičku odkvetlé pampelišky. Jeden z asurů zakřičel: „Hezká socha, mistře Snaffe! Trocha zbožštění, co?“

Snaff se lehce zasmál. „Své učednice si vážím, nezbožšťuju ji. Hodně štěstí při zkušebním letu! Jenom nás nechte projít, než to spustíte.“

Eir zamumlala: „Zkušební let?“

„Spíše zkušební pád. Mistr Klab na tom chomáči pracuje už dva roky – je vyrobený z výtrusů klejichy, motýlích šupin a spousty narychlo poslepovaných kouzel. Ujišťuju vás, že nepoletí. Klab ale umí dobře ukecávat, takže mu nikdy nechybí ani pomocníci, ani investoři.“

„Na tři!“ ozvalo se nad nimi. „Jedna… dva…“

„Pryč,“ nabádal Snaff a se Zojjou se rozběhli, Eir a Garmovi ale stačilo jen přidat do kroku.

„Tři!“

Na kamenném svahu to hlasitě zapraskalo a do chomáče se opřel vítr. Stovky hedvábných vaků se nafoukly a vznesly. Chomáč se uvolnil a začal stoupat vzhůru jako horkovzdušný balón. V jeho středu v popruzích hlasitě výskal mistr Klab.

„Hej hou, mistře Snaffe! Utíkáte před skutečným géniem, co? Kdykoli někdo udělá něco chytrého, vy míříte opačným směrem!“

Malý šedý mistr trochu zezelenal, zůstal stát a zadíval se na letící chomáč. Zabrblal: „Tohle budu mít na talíři do konce života.“

Vtom ale vystoupal chomáč nad město a strhl ho vítr.

Mistr Klab křikl na pomocníky: „Nebeské háky! Chopte se jich!“

Eir popotáhla. „Anebo taky ne.“

„Jste hodné děvče.“

Eir zafuněla. „Hm, mohli bychom tu věc konečně někam položit?“

„Ach ano, socha. Vidíte ten malý zikkurat tam dole?“ Snaff ukázal do útrob města, na budovu, která vypadala jako chrám bez vršku. „Domov, sladký domov!“

Sestoupili po sérii schodišť, která se v serpentinách kroutila dolů, až dorazili ke Snaffovu zikkuratu.

Šťastně zajásal: „Teď už jenom nahoru a dolů po schodech, a jsme v laboratoři.“

„Dobře,“ oddychla si Eir.

Problém byl, že schody byly uzpůsobeny asurským nohám. Eir měla co dělat, aby se po nich vyškrábala na vrchol chrámu – anebo na místo, které vrcholem bývalo, zjevně ho totiž utrhl silný výbuch. Do srdce zikkuratu odtamtud vedlo jediné schodiště.

Udýchaná Eir se zastavila na okraji kráteru a zeptala se: „Nepovedený experiment?“

Snaff našpulil rty. „Ne. Proč se ptáte?“

„Ten kráter.“

Pokrčil rameny. „Říká se tomu světlík. Ušetříme za svíčky. Pojďte!“ Seběhl dolů do tmy a Zojja se pustila za ním.

Eir předběhl dokonce i Garm, zjevně se chtěl ujistit, že nejde o past. Seskákal dolů do stínů a vtrhl do chladné komnaty se zdobenými stěnami, dlážděnou podlahou a lichoběžníkovými kamennými stoly. Prostor osvětloval hlavně „světlík“, částečně ale i magické lucerny na dlouhých řetězech, které na všechno vrhaly namodralý svit. Světlo vycházelo také z velkých lahví, kádinek a trubiček na stolech a ze zvláštních mechanických pomůcek všude okolo.

„Ach, mnohem chladněji!“ vydechla Eir, když sestoupila dolů. „Kam to mám položit?“

„Sem,“ řekl Snaff a zastavil se vedle stolu, na kterém ležel rozložený jeden ze strojů. „Jak vzrušující den!“

Eir k němu zamířila a odložila těžký blok na stůl.

„Ne. Položte ji… ano. Na zadní stranu. Správně, ale přistrčte ji k tomuhle mechanismu… Výtečně!“ zvolal, vytáhl z kapsy velký červený kámen a přitiskl ho bustě na čelo.

Vnořil se do něj, uhnízdil se a začal pulzovat.

„Výtečně! Výtečně!“ křičel Snaff.

Z ležícího magického výtvoru se zvedly kovové popruhy a obemkly bustě ramena a krk. Stroj zasténal, naklonil se a sedl si – byl to obrovský golem se Zojjinou hlavou.

4
Nepřítel mého nepřítele

Okamžik předtím, než sekyry-pušky vypálily, mávl Logan Thackeray rukou, jako by rozkládal vějíř. Z prstů mu vyšlehla modrá aura a vytvořila před zvědy oblou stěnu.

„Pal!“ zařval charrský centurion.

Sekyry-pušky zahřímaly a vyplivly kouř a olovo. Kulky se ale vnořily do éterické membrány a byly zničeny. Na zem se sesypala jen rez.

Velitel charrů zíral s otevřenými ústy. „Jsi plný překvapení!“

„Jsem Logan Thackeray. Chráním svoji družinu.“

„Já jsem Rytlock Brimstone,“ opáčil charr. „A všechny, kdo k mé družině nepatří, zabíjím.“

„Poznal jsem tvoji čepel. Říkal jsi, že se jmenuješ Rurik Brimstone?“

„Rytlock,“ zavrčel Charr.

Logan pokrčil rameny. „Napadlo mě, že když jsi princi Rurikovi ukradl meč, vzal sis i jeho jméno.“

Rytlock sekl planoucí čepelí do vzduchu. „Meč teď patří mně.“

„Po boji,“ řekl Logan a opsal válečným kladivem ve vzduchu osmičku, „bude Sohothin znovu patřit lidem.“

„Během boje,“ vyštěkl Rytlock, „se Sohothin zabodne člověku do břicha.“ Pohlédl na charry kolem sebe. „Obraťte ty zatracené pušky a rozsekejte je na kusy!“

Rytlock zaútočil a bodl Loganovým směrem.

Logan se stočil stranou, válečným kladivem praštil do ohnivé čepele, až do vzduchu vylétly jiskry, a s řinčením ji odklonil. Poté přikročil blíž, nakopl protivníka do nohy a charr klopýtl překvapením a bolestí. Logan postoupil vpřed a opsal hučícím kladivem nad hlavou oblouk.

Tentokrát ale Rytlock úder vykryl, předklonil se a zasadil muži masivní pěstí ránu do břicha. Logan odlétl dozadu a tvrdě přistál na zemi. Vrávoravě se zvedl na koleno.

„Bojuješ jako charr,“ zasmál se Rytlock temně, „létáš ale jako grawl.“

„Grawlové nelétají.“

„Ale jo, když je praštíš!“ Rytlock k němu přidupal a připravil se zasadit mu další těžký úder.

Logan se pokusil uhnout, planoucí meč ho ale pronásledoval. Zavrčel a zoufale zvedl kladivo. Sohothin zbraň zapálil.

Logan strhl kladivo zpátky, odlepil se z něj ale kus doruda rozžhaveného kovu.

Charr se zachechtal. „Hezký meč, co?“

„Legendární.“

„A tobě do rukou nikdy nepadne.“

Další prudký útok a další srážka kovu a ohně. Když Logan opět ustoupil, z kladiva se mu kouřilo a hruď se mu těžce zvedala.

Rytlock si s ním hrál jako kočka s myší. „Aspoň si vedeš lépe než tvoji přátelé.“

Logan pohlédl na Wescotta, Perkinse a Fieldinga, kteří bojovali zády k sobě, obklíčeni čtyřmi charry. Na jeho druhé straně se podobně zoufale bránili Everlee, Dawson, Tippett a Castor pěti charrům.

„To je váš způsob boje?“ zavrčel Logan na legionáře. „Čtyři na tři? Pět na čtyři?“

Rytlock pokrčil rameny. „Jde nám o vítězství. Pro lidi je to neznámý koncept, já vím.“

Logana popadla zuřivost. Roztočil se, válečné kladivo mu vylétlo nad hlavu a za hlasitého sténání začalo padat Rytlockovi na hlavu. Charr se odkulil stranou a kladivo tak zasáhlo jen jeho drápy. Vyškrábal se na nohy, zaútočil a plameny Sohothinu zahučely. Planoucí čepel zasáhla modrou auru, kterou Logan vztyčil, aby kryl svůj ústup.

Rytlock vytrhl meč z bariéry a řekl: „Ustupovat fakt umíš.“

Logan přesto couvl o další krok a vytřeštil oči hrůzou – ne na meč, nýbrž na to, co číhalo ve tmě za charrem.

Z noci se vylouply dva nestvůrné obličeje. Jejich oči měly velikost pěsti; chřtány připomínaly obrovské jámy; a obrněné postavy se tyčily jako skaliska.

„Ogři,“ vykoktal Logan a klopýtl dozadu.

„Cože?“ zařval Rytlock a otočil se.

„Ogři!“ vykřikl Logan.

Za Rytlockem dupla masivní noha. Stočil se stranou a jen tak tak se vyhnul kyji, který zaduněl o zem vedle něj. Jeho hřeby přibily jiného charra k zemi. Ogr napnul šlachovité paže a snažil se kyj vytrhnout.

Logan se vzpamatoval z šoku, zaútočil a vyběhl ogrovi po obrovském kyji a paži nahoru na rameno. Mocně se rozmáchl a zabořil kladivo netvorovi rovnou do čela. Ogr zasténal, padl na kolena a těžce se převrátil dopředu. Logan seskočil na zem.

„No tohle!“ zajásal Logan.

„Za tebou!“ zavrčel Rytlock.

Logan se prudce otočil a spatřil, že na něj ze tmy letí dvě hyeny.

Zvedl kladivo a udeřil, vedle něj se roztančil Sohothin a obě hyeny vzápětí padly na zem před člověkem a charrem.

„Mazlíčci,“ zasyčel Rytlock. „Ogři je berou všude s sebou.“

„Já ogry znám!“ vyštěkl Logan a praštil další hyenu.

Rytlock ale neposlouchal a uťal jednomu ogrovi nohu. Netvor se chystal udeřit kyjem Logana, když se ale zhroutil, vylétl mu kyj z ruky a praštil do stěny kaňonu. Rytlock vyskočil padlému ogrovi na hruď a zabodl mu meč do srdce.

„No tohle!“ zavýskl Rytlock.

Logan vstal a hodil kladivem po Rytlockovi. „Co to…“ Rytlock se přikrčil, zbraň prolétla nad ním a praštila do obličeje dalšího ogra. Ten omámeně klopýtl a potřásl hlavou. Rytlock vyskočil do vzduchu a usekl mu hlavu.

Logan s Rytlockem skolili tři ogry a tři hyeny, dalších pět netvorů a deset jejich mazlíčků ale bojovalo s ostatními lidmi a charry.

Jeden z ogrů si proklestil cestu mezi ně, odmrštil Tippetta na skálu a charrského válečníka rozdupal na kaši. Další ogr povalil jiného charra na zem a zlámal mu vaz. Třetí mával kyjem, na jehož hřebech měl nabodnutého Wescotta.

Logan se před kyjem sehnul, chopil se kladiva a zasáhl netvora do boku. Ozvalo se mokré prasknutí zlomené pánve a netvor se svalil na bok. Další úder kladivem mu rozdrtil páteř.

Rytlock zatím přeřízl hořící čepelí jinému ogrovi šlachy. Když padal k zemi, vrazil mu meč do lebky a uškvařil mu mozek.

Dva charrové sekali do třetího ogra jako dřevorubci do statného kmene. Byl to krutý konec, ogr ale donutil protivníky zaplatit. Mávajícíma rukama je chytil za hlavy a rozmáčkl je.

Zbývající obránci, Logan a Rytlock se stáhli zády k sobě, obklíčeni hyenami. Vrčící zvířata se vrhala vpřed a chňapala jim po nohách. Odpovídali údery kladiva a meče. Zhmožděné, popálené hyeny zakňučely a stáhly se.

Takže zbyl jeden člověk, jeden charr a dva ogři.

Jeden z ogrů byl mladý a statný; druhý starý a hubený. Mladý na ně uhodil: „Proč jste vpadli do našich zemí?“

Rytlock ukázal palcem na Logana. „Vpadl sem on. Já ho jenom pronásledoval.“

Starý ogr zavrčel: „Zaútočili jste na mladšího náčelníka Ygora, syna náčelníka Kronona.“

„Nechci žádné problémy,“ protestoval Logan. „Spor mám tady s charrem.“

„Vaše výmluvy nic neznamenají,“ opáčil mladší náčelník. „Odsuzuju vás k smrti.“

„Mladší náčelník Ygor rozhodl!“ prohlásil starý ogr.

S tím ogři zaútočili a jejich masivní kyje padaly jako meteory.

Logan a Rytlock se odvalili stranou a zbraně se zabodly do země.

„Nikam,“ zavrčel starý ogr a poslepu se ohnal po Loganovi.

Logan se pokusil kyj přeskočit, zasáhl ho ale do nohy a přetočil ho. Starý ogr se zoufale snažil Logana dostat, vrhl se proto do boku a nabral ho loktem. Logan vyštěkl bolestí a odvrávoral z dosahu.

Mladší náčelník Ygor si zatím vyměňoval rány s Rytlockem. Kolem sršely jiskry, jak do sebe bušili zbraněmi. Sohothin sklouzl po kyji a řízl Ygora do nohy. Ogr vztekle zařval a uskočil.

Starý ogr se ochranitelsky vrhl před Ygora a zaútočil. Rozmáchl se kyjem, zasáhl planoucí meč a vytrhl ho Rytlockovi z rukou. Sohothin prolétl vzduchem a zřítil se do koryta u skalní stěny. Starý ogr skopl Rytlocka na záda, vztyčil se nad ním a zvedl kyj k úderu.

„Tvůj život patří pánovi lovu.“

Ygor přidupal k Rytlockovi z druhé strany a zvedl kyj. „Bude mi potěšením.“ Zbraň začala se sténáním padat.

Rytlocka ale netrefila, protože válečné kladivo rozdrtilo Ygorovi ruku. Zavřískl, klopýtl vzad a starý ogr ho zachytil.

Rytlock se vrhl za Sohothinem, běžel k němu ale i Logan.

„Ruce pryč od mého meče!“ zaječeli oba.

Rytlock Sohothin popadl a překulil se.

Ygor na Rytlocka skočil a zalehl ho svojí drtivou vahou.

Rytlock zasípal, protože mu ogr vyrazil dech. Praštil mladšího náčelníka do ramene, jen ho ale ze sebe shodil.

Logan zatím udeřil Ygora do spánku kladivem. Mladší náčelník zasyčel a svezl se na zem vedle charra.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ostří osudu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.