BRNO / 2010

Poprvé vydáno ve Velké Británii nakladatelstvímSimon&Schuster UK Ltd, 2006.

Morální práva autora jsou uplatněna.

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky nebo fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Copyright © Kathy Letteová, 2006

Translation © Ina Leckie, 2007

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2007

ISBN 978–80–7217–529–1 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7462-025-6 (ePub)

ISBN 978-80-7462-051-5 (mobi)

Mým rodičům, kteří letos oslavují zlatou svatbu, čímž prokazují, že dobré manželství trvá napořád, zatímco špatné se jen tváří, že trvá.

ČÁST PRVNÍ

1. Veselá vdova

Když jsem ztratila orgasmus, bylo mi třiačtyřicet a byla jsem matka dvou dětí. Asi vás hned napadne: Jak mohla ztratit orgasmus, copak orgasmus je nějaká fusekle? Měla ji pohozenou v nějakém sexuálním koši na prádlo, než se k ní najde ta druhá do páru, aby z nich nakonec byl dvojitý orgasmus? Ženy často ztrácejí různé věci. Hlavu. Náladu. Smysl pro humor. Postavu. (Říká vám něco slovo „stahovačky“?) Nervy. (Nejpozději poté, co se narodí děti.) Ale orgasmus? A nemohla jsem ho najít. Byl nepolapitelný jako stín Petera Pana. Věřte mi. Hledala jsem ho usilovněji, než kdy kdo hledal bermudský trojúhelník, Amelii Earhartovou, yettiho, Marii Celestu, lochnesskou příšeru nebo ohledy George Bushe.

Možná si řeknete, že já, Cassie O’Carrollová, patřím k těm zmatkařkám, které si vždycky něco někam založí a pak nevědí, kam to daly. Uznávám, že druhou odmocninu ze čtverce přepony pravoúhlého trojúhelníku bych zaručeně nenašla vůbec, jenže kvůli tomu bych taky po nocích nekousala do polštáře a neštkala, až dokud z toho neusnu.

Ne. Jenže moje chudinka pipinka trucuje. Nasucho. Hotová slečna Havishamová. A jak to tak vypadá, nenadělám s tím nic, ani kdybych se rozkrájela, zatraceně.

Ale když už jsme u toho ztrácení – moje nejlepší kamarádka Jazz utrpěla daleko vážnější ztrátu – ztratila manžela,mezinárodně věhlasného chirurga, humanitárního pracovníka a experta Světové zdravotnické organizace dr. Davida Studlandse. A k tomu ještě za značně podezřelých okolností. V této chvíli, kdy jsem se dala do psaní, je Jazz ve vazbě pro podezření z vraždy. A tady také tento příběh doopravdy začíná – v severním Londýně, v návštěvní místnosti ženské věznice Holloway.

Věta „Zatkli mě za vraždu manžela“ tedy určitě nepatřila k těm, jaké bych kdy čekala z úst Jasmine Jardinové. To už spíš „Čekám dítě s Georgem Clooneym“ nebo třeba „A co když PMS je jenom pověra a já jsem prostě mrcha“? Ale tohle rozhodně ne.

Jakmile jsem se vzpamatovala natolik, že už jsem zase schopná mluvit, přijde mi to, jako kdybych dabovala nějaký film. „Cože?“

„Vražda…, ti primitivní policajti si myslí, že jsem zabila Studze.“

„VRAŽDA?“ dabuju dál. V té situaci je něco melodramatického. Sedím, jako bych polkla pravítko, na strohé židli v návštěvní místnosti věznice a ve stavu úžasu, hraničícího až s připitomělostí, zírám na svou nejlepší kamarádku. To poslední slovo jsem musela zavřísknout, protože i vězeňská strážná po mně střelila pohledem, bdělým, i když neutrálním, připomínajícím přežranou šelmu, která je příliš líná vyrazit. A zůstává ve stejném duchu zbořeně sedět v otočné židli a listuje si apaticky v novinách.

Polila mě hrůza. „Do háje, Jazz.“ Teď už jen šeptám, ale stejně to zní jako klakson v lesním tichu. „Neudělala jsi… nějakou hloupost, že ne?“

Jazz mi udělila pohled, jakým by nevěsta o svatebním dnu sjela šoféra fekálního vozu, který jí právě přejel ženicha. „Možná že sis toho za tu spoustu let, co mě znáš, ještě nevšimla, Cassandro, ale já vskutku nedisponuji různými dovednostmi, které jsou zapotřebí k úspěšné zločinecké kariéře.“ Její hlas má přídech hysterie a přitahuje tím znovu pozornost strážné. Židle skřípe, jak ta žena otáčí svou veškerou mohutnost směrem k nám. „Jak tě to vůbec mohlo napadnout?“

„No tak promiň, no,“ šeptám dotčeně. „Kolikrát jsem od tebe slyšela vtípky na tohle téma? Že ‚manželství je tak trochu frivolní hobby a jen zřídka bývá jeho výsledkem smrt‘, nebo ‚když se chce, tak to jde, a kde je vůle, tam v ní chci být zmíněná‘, anebo že ‚všichni chlapi nejsou svině, protože někteří jsou už mrtví‘. A co tenkrát, jak jsi ‚omylem‘ koupila Studzovi jiné tabletky než ty proti malárii, když měl jet s Amnesty do Malawi? A taky jsi mu začala do všech jídel přidávat tuk, aby dostal infarkt, proboha! Ježíši…“

„To jsem to jen potřebovala vyventilovat! Každá ženská přece občas zatouží svého manžela zlikvidovat, ne? Ale když o tom vtipkuju, tak to ještě neznamená, že mám taky povolení zabíjet… Bože dobrý, vždyť já bych na to neudělala ani přijímačky!“

Strážná si odfrkla. „V novinách píšou něco jinýho, kotě.“ Hází nám na stůl hromádku pomačkaného denního tisku, a přestože jí nad hlavou visí nápis Kouření zakázáno, zapaluje si cigaretu.

„Noviny? O tobě je v novinách?“ Je osm ráno a já mám na tváři otlačeniny od polštáře, jak jsem vyletěla z postele rovnou do taxíku, když mi Jazz zavolala. Ještě se málem potácím nepochopením. Je to víc než dva měsíce, co jsme spolu mluvily naposledy – co Jazz odpálila nálož v centru mého života, abych se vyjádřila výstižně. Všichni jsme samozřejmě věděli ze zpráv o zmizení dr. Davida Studlandse před třemi týdny v Jižní Austrálii, na místě se zlověstným jménem Termination Beach, Cape Catastrophe. (To je tedy opravdu skvělý výběr místa na dovolenou.) A potom se odmlčela i sama Jazz. Až do toho šíleného telefonátu dnes ráno bylo její zmizení z mého života stejně náhlé a nepochopitelné jako zmizení jejího manžela.

Teď rychle listuje novinami rozhozenými po laminátovém stolku, ale štítivě, jako kdyby byly přinejmenším radioaktivní. Příliš veselá vdova? ptá se jistý plátek palcovým titulkem nad pradávnou fotkou, na které Jazz popíjí šampaňské.

„To je přece sto let stará fotka.“ Jazz vzdychla tak hlasitě, že mi to připadá, že snad dostala záchvat astmatu. „Pravda je, že jsme s Davidem chtěli dát náš vztah zase do pořádku. Proto jsme taky jeli na dovolenou do Austrálie – chtěli jsme si užít slunce, surfování, pláže i sexu. Ale víš, jak rád Studz riskuje – láká ho všechno od nočního potápění a lyžování ve vleku za helikoptérou až po překračování rychlosti na silnici a výpravy do válečných zón v rámci služby pro Lékaře bez hranic… To odpoledne jsme se šli potápět – jen tak, bez výstroje. Já jsem už byla unavená a vrátila jsem se, ale David se se šnorchlem vypravil ještě dál, až mi zmizel z dohledu. Když se začalo stmívat, vypravila jsem se ho hledat. A našla jsem jeho šaty a hodinky na pláži přesně tam, kde je předtím nechal. Hned mi došlo, že se stalo něco hrozného.“ Setřela si slzu z tváře a odmlčela se, aby se trochu sebrala.

„Sehnali jme lodě a hledali jsme ho celou noc,“ pokračuje po chvilce. „Všichni se snažili mě utěšit. Pořád říkali: ‚Nesmíte se vzdávat naděje.‘ A tak jsem se toho držela, a to bylo vlastně svým způsobem ještě horší, protože jsem si ho představovala jako ztracené dítě, zraněného a opuštěného… Celé dny mě napadaly nejrůznější teorie – že pracoval v utajení pro MI5 a byl odhalen nebo že ho unesla ponorka. Byla jsem jako omámená a v sobě jsem cítila jenom prázdnotu. Josh říká, že pravda nám hledí přímo do tváře – že otce smetl odliv do moře. Nebo že se stalo ještě něco horšího.“ Otřásla se při té představě. „Ale já se bráním tomu uvěřit. Nebudu tomu věřit.“ Celá se na své židli zhroutila do sebe.

Čekám, až se trošku vzpamatuje, a prohlížím si její výrazné, rovné obočí a tyrkysově zelené oči a dlouhatánské řasy, plné rty, lícní kosti jako vytesané a zlatožluté vlny vlasů a asi už pomilionté se divím, jak její profil, tak jemný, že by mohl zdobit Botticelliho obraz, může patřit k úsměvu, který navozuje pocit, že jeho majitelka vám navrhuje anonymní sex v temné uličce. A pak její brada, kterou má stále malinko vysunutou dopředu, jako by chtěla říct ‚No jen se ukaž!‘

„Jazz…,“ při zvuku mého hlasu ke mně zvedne oči a hledí, jako by mě vůbec nepoznávala. „A proč tě tedy zatkli?“

Okamžitě je duchem zpátky. „Pamatuješ si Billyho, toho odsouzeného dramatika, co jsem s ním chodila? Tak ten policii řekl, že jsem si ho prý najala na vraždu. Panebože! Věřila bys tomu?“

„No a co jsi sakra čekala, když jsi se sčuchla s kriminálníkem? Takoví jako on píšou požadavky na výkupné a ne děkovné vzkazy. Co jsi na něm proboha vůbec viděla?“

Smutně se na mě dívá. „Ale Cass. Víš, jak to bylo dlouho, co mě můj muž pomiloval? Víš, jaké to je, když držíš hladovku a i krajíc suchého chleba vypadá jako lahůdka? Tak to byl Billy i ti ostatní. Sexuální krajíce suchého chleba.“

„Ten váš chlápek už má zase na krku zneužívání sociálních dávek,“ vloží se do toho bez optání strážná, která nás celou dobu zaujatě poslouchala, „A tak se snaží nabízet spolupráci. A proto vám soudce nepovolí kauci.“

„Je to pravda, Jazz?“

„V podstatě ano,“ připustila. „Ten chlap je přeborník na lhaní a na křivárny…, ale samozřejmě mu přeji jen to nejlepší.“

Obludnost celé té situace mě úplně drtí. Sleduju s nervózním napětím Jazziny eskapády už desítky let, ale tahle poslední mě opravdu děsí. Jsme čtyřicátnice ze střední třídy. Čistíme si pleť a holíme si ochlupení. Necháváme na sebe kontakt za stěračem auta, které se nám podařilo při parkování naťuknout. Zápisy máme leda tak v menstruačním kalendáři a ne v trestním rejstříku. Jazz má takovou tu tvář, kterou si člověk okamžitě mimoděk spojí s větou: „Chtěla bych víc cestovat, poznávat zajímavé lidi a napomáhat nastolení celosvětového míru.“ Není to tvář, jaká se hodí na policejní fotografii.

„Ach ježíši, Jazz, co budeš dělat?“

No co asi, nafinguju vlastní smrt, pořídím si novou identitu a začnu žít někde na stromě s Lordem Lucanem, co jiného?!“ Vztek z ní doslova vybublává. „Život by přece sakra měl ve čtyřicítce začínat a ne končit zatčením a obviněním z vraždy vlastního chotě! Bojovat, to budu dělat! A dokud se Studz nenajde, jsi moje nejlepší zbraň, Cassandro O’Carrollová!“

„Jááááá?“ Oproti Jazziným britským krátkým samohláskám zní můj protinožecký akcent jako podřadná laciná hantýrka.

„Tohle,“ zapíchla rozhořčeně prst do novin, „je atentát na můj charakter. A kdo mě zná nejlíp? Přece ty. Víš, jak jsme si to vždycky říkaly: jsme kamarádky na život, na prsa a na smrt. Doslova. Kupovaly jsme si spolu svoje první podprsenky, krajkové a s třásničkami, pamatuješ? Musíš promluvit s mou právničkou, Cass. Řekni jí všechno. Ano, Studz mě podváděl. Doháněl mě k šílenství. A párkrát jsem opravdu měla chuť po něm skočit… Ale je to přece otec mého jediného dítěte. Jak si může někdo myslet, že bych chtěla z Joshe udělat polosirotka? Která žena by něco takového udělala?“

Vzteklá, otrávená a sexuálně vyhladovělá, mohla bych odpovědět, ale mlčím. Naopak, když se tak na ni dívám, jak je rozhozená, rozcuchaná, neupravená, kašmírový svetr se jí na rameni začíná párat, cítím na srdci těžkou hroudu. Hroudu soucitu, přes to všechno, co mi za poslední rok provedla. Je to tu cítit cigaretovým kouřem a intimním pachem oblečení, které je příliš dlouho v kontaktu s lidskou kůží. Pach dezinfekce, který se táhne z linolea na podlaze, to všechno ještě umocňuje. Nejsou tu okna. Ta místnost ve mně vyvolává podvědomou úzkost, podobně jako čekárna u zubaře nebo kancelář, kde vás čeká přijímací pohovor na místo, které v podstatě vůbec nechcete.

Nakláním se přes rozviklaný stolek a beru ji za ruku. „Co mám ještě udělat, Jazz, řekni si.“

Vtom se rozřinčí elektrický zvonek. Vyletěla jsem. Strážná ten zvuk nejdřív ignoruje, naprosto zaujatá počítáním lupů na svých ramenou, ale potom neochotně zamáčkne zbytek cigarety a začne se namáhavě zvedat ze židle.

Jsem rozhořčená. „Ale já mám právo ještě na půl hodiny!“ dívám se okatě na hodinky.

„Vítej ve světě legálního nátlaku,“ utrousila Jazz sarkasticky a podává mi kabát. Myslela jsem, že mi ho chce podržet při oblékání, ale místo toho mi stiskla paži. „Cassie.“ Její hlas zní zakřiknutě a vystrašeně. „Oni se mě snaží zahnat do kouta. Musíš mi pomoct. Moje advokátka se jmenuje Quincy Joyová.“ Do dlaně mi vmáčkla papírek s narychlo načmáranou adresou. „Ta její euforie zaručeně pramení z toho, že ona sama nepatří k těm stovkám chudáků před porotou, které zastupuje… Musíš jí říct úplně všechno. A vysvětli jí to. Víš – to, jak jsem se chovala. Jak to všechno začalo být vystřižené jako z Kafky.“

Ještě nedávno bych jí řekla, prober se a nebuď sama tak kafkovitá, ale teď tu jenom strnule stojím a dívám se, jak mou nejlepší kamarádku, jakou jsem za posledních pětadvacet let měla, odvádějí zpátky do vazební cely. Poslední, co od ní zaslechnu, je to, jak říká strážné: „Hned na první schůzce mě svlíkat a prohledávat nemůžete, zlato. Nejdřív si přeji večeři a kino.“

Venku mě oslní světlo zimního dne. Mrazivý lednový vzduch mě štípe do obličeje a cihlová zeď věznice vrhá dlouhý stín, který mi padá přes ramena jako nějaká past. Hltám čerstvý ledový vzduch, vysvobozená z Persefonina podsvětí jménem Holloway, a spěchám po Camden Road ve snaze chytit si taxík, jako kdybych prchala zpátky přes řeku Styx.

Než se mnou taxík dorazí k Inner Temple, dickensovské, kočičími hlavami dlážděné enklávě právníků poblíž Temže, můj zdravý oficiální rozum už mi říká: Do prdele, krucinál! Jazz možná kuchařské řemeslo dobře zná, ale do tak vařící vody patří vážně jenom humři.

Kancelář doktorky práv Joyové je zařízená vyumělkovaným nábytkem na tvarovaných nožičkách, což ve mně vyvolává tíživý pocit. Když jsem vešla dovnitř a představila se, Quincy Joyová si právě foukala šálek horkého čaje.

„Požádala jsem o slyšení o kauci.“ Má mdlý a unavený hlas. „Soudce potěžkal vaši kamarádku Jasmine v jedné ruce a svoji averzi ke mně v druhé, přesně jako chlap potěžkává ženská prsa. A potom stiskl obě. Vší silou.“

Quincy má ryšavé vlasy, obličej posetý pihami jako nebe souhvězdími a pod očima ne pytlíky, ale přímo pytle.

„Copak můžou někoho soudit z vraždy,“ ptám se zmateně, „když ani nemají tělo?“

„Ale jistě, pokud k tomu jsou oprávněné předpoklady. Říká se tomu ‚corpus christie‘. Proti vaší kamarádce existují jisté, poněkud nepěkné důkazy. Jak se pro všechno na světě mohla žena, jako je Jasmine Jardinová, zaplést s odsouzeným vrahem? A co on dělal v Austrálii? Ujišťovala mě, že mi to budete schopná celé objektivně vylíčit,“ klepe netrpělivě prsty o desku stolu.

„Já?“ usedám na krajíček svraštělého koženého sedáku židle a přímo před očima na zdi mám obraz představující dvě mrtvé kachny a irského setra. Jak mám ten příběh vyprávět, v celé jeho složitosti? Příběh tří přítelkyň: Jazz, bohyně domácnosti. (Osobně zastávám názor, že každá ženská, která ulítá na péči o domácnost, se prostě jen příliš nadýchala čisticího prostředku.) Hanny, bezdětné ženy s kariérou, balíkem peněz na investice v každém rukávu a s vlastní uměleckou galerií. A nakonec mě, žonglérky balancující mezi výukou na základní škole a výchovou vlastních dětí, které všechno padá z rukou.

„Trojka, to je náročné číslo samo o sobě, nemyslíte, Quincy? A tři ženy – kamarádky, to je přímo zapeklitá rovnice. Zvlášť když do ní přimísíte lásku, sex, děti, milence…, ach jé. Nějak nevím, kde mám začít.“

„Prostě mi naservírujte takový verbální obraz vás všech,“ sype Quincy prostou odpověď a ucukává rty od rozpáleného hrníčku.

Hm, potom nás zahrne do nahrávky rekonstrukce děje a urychlí práci soudního týmu na skládání důkazů našeho hrdelního zločinu – tedy našeho přátelství.

„Jsme s Jazz a Hannou kamarádky už od střední pedagogické školy, byly jsme si vždycky blízké, měly jsme společná tajemství, říkaly jsme si navzájem o hádkách s našimi manželi… a pak o tom, proč jsme se s nimi vlastně pohádaly, a taky o tom, proč je recept na šťastné manželství tak zatraceně dobře utajené tajemství. A bylo by to tak dodnes, kdyby nebylo toho večírku před rokem u Jasmine. Tenkrát se nám, každé zvlášť, svět začal rozpadat.“

Quincy pošilhává po hodinkách a pak vyskočí ze židle. „Poslyšte, já teď musím dopsat jednu urgentní zprávu,“ skřehotá hlasem, který už má na cestě k rakovině plic před sebou už jen jedinou krabičku cigaret. „Mohla byste mi to všechno sepsat?“ postrčila ke mně přes stůl nažloutlý blok. „A zavolejte mi, až s tím budete hotová. To by mohlo být jednodušší.“

Jednodušší? Řekla bych, že si vůbec neuvědomuje, na jakou emocionální horskou dráhu ji budu muset vzít. Ta žena potřebuje oficiální varování, že by neměla nasedat, pokud má potíže s krční páteří nebo je těhotná. Chce se mi říct: Pozor, toto je divoká jízda. Z bezpečnostních důvodů prosím mějte všechny končetiny uvnitř pohybujícího se vozíku.

Ale místo toho sáhnu po žlutém bloku.

Dneska jsem měla opravovat gramatická cvičení šesťáků.

Otázka: Z čeho se skládá věta holá?

Odpověď: Z podnětu a rozsudku.

2. Na kolik způsobůtě nenávidím? Dovol mi, abych to spočítala

Všichni manželé si myslí, že jsou bohové. Jen kdyby jejich partnerky nebyly ateistky…

Když mi bylo něco přes dvacet, myslela jsem si, že začínám mít zvonění v uších, ale bylo to jenom neutuchající cinkání snubních prstýnků. Všechny moje kamarádky se jedna za druhou povdávaly a já jsem si nakonec vzala Roryho, veterináře, což je ironie, protože jsem nikdy nebyla velká milovnice zvířátek – možná je to tím, že je denně učím. (To je malá ukázka trapného humoru ze sborovny.) Pokud se mě týče, zvířata mám nejraději na roštu. Vůbec nejvíc nesnáším psy. Na případné přátelství mají na můj vkus příliš mnoho zubů. Kdybych si už nějakou potvoru byla nucená vybrat, byl by to krokodýl – aby mohl sežrat ty ostatní.

A nejsou to jen čtyřnohá stvoření, která se mi hnusí. Jsem paranoidní ohledně všech živočichů, dvounohých, jednonohých i osminohých. Každý večer před spaním si kontroluju postel, jestli se mi v ní neubytoval škorpion – tady, v Anglii.

Možná si o sobě myslíte, že máte zvířata rádi, ale věřte mi, kdybyste si za životního partnera zvolili veterináře, rychle by vás to přešlo. Neustále máme v domě takových sedm nebo osm psů, zhruba tolik koček a pak ještě spoustu myší, které nepatří mezi domácí mazlíčky. Když jsem byla těhotná, Rory říkal známým, že jsem březí. Občas mě bezmyšlenkovitě poškrábe za ušima a řekne: „hodná holka.“ Je jen otázkou času, kdy mi začne házet balonek a chtít, abych ho aportovala.

Kdybych si měla představit Roryho jako zvíře, byl by to labrador – věrný a zábavný. Když jsem ho viděla poprvé, visel zrovna na minutové ručičce hodin na věži v areálu koleje, kam vylezl ve stavu notné opilosti, aby mohl v praxi vyzkoušet frázi ‚Kolik ti bijou?‘ Rory je chlap do nepohody. Stehna má široká jako dvě sedmiletá děcka svázaná dohromady a kvůli bicepsům se málem nevejde do koupelny. Je stavěný na výpravy na přežití. Rozený ranger, který by dokázal přebrodit mohutnou řeku, zdolat zasněžený štít, pokácet sekvojový prales, postavit ranč a dát do hrnce vařit „žvanec“ – a to všechno dřív, než bych řekla: „Kdo se mnou půjde na oběd k McDonaldovi?“

Pro mě výraz outdoor znamená ten úsek mezi východem z metra a vstupem do obchoďáku. Jelikož jsem vyrůstala v Sydney – sem jsme se s rodiči přestěhovali, když mi bylo šestnáct – moje znalosti místopisu Londýna obnášejí cestu k Harrodsům a zpátky domů. Když mě známí zvou, abych za nimi přijela, řekněme, na venkovské sídlo do Skotska, popíšou mi cestu slovy: „Pojedeš až k obchoďáku Harvey Nichols a tam odbočíš doprava.“

Vdala jsem se za Roryho, protože s ním byla legrace.

Když mě poprvé vzal ke své mamince do Cricklewoodu, objasnil mi fakt, že syn jezdí k matce na oběd, jako „žrací komplex“. Akvamarínová barva jeho očí a hnědé kadeře rozhozené na všechny strany taky dost pomohly. A stejně tak i to, jak má tvář nepřetržitě rozsvícenou a jakoby pohotově připravenou k úsměvu, takže k němu člověk snad ani nemůže necítit sympatie. Moc ráda mám i to, jak si za volantem opře loket o stažené okýnko a pohvizduje si přitom. A to jeho soucítění! I tenkrát před lety trávil polovinu svého času dobrovolnou prací v útulcích pro opuštěná zvířata a moc se to za ta léta nezměnilo. Má dnes vlastní veterinářskou kliniku, která sousedí s naším domem v Kilburnu, ale dělá i spoustu dobrovolné práce.

Stejně jsme ale – jako jsme byli už tenkrát – dva cizinci, jako dva bourci (uvěznění) v jedné kukle. Vždycky jsem ho zahrnovala láskou. A on se na mě umí podívat s takovým zalíbením, po tváři se mu rozlije a zavlní něžnost, která mi vždycky přivodí příjemné šimrání v bradavkách. Po patnácti letech manželství už ale nedokážu pomíjet jeho stinné stránky. Nosí v každé roční době odřenou koženou bundu a je vlastníkem největší sbírky triček v celém západním světě. Slavnostní oděv pro Roryho znamená vyžehlené tričko. Ještě horší je, že nemá rád moje přátele. Tvrdí, že londýnské večeře a večírky mají na svědomí tři čtvrtiny světových zásob Povýšenosti. Chodí se mnou na společenské akce k Jazz a k Hanně pod nátlakem. Sesune se někde do kouta a mlčí. „Ach, tak to je váš manžel? Já myslela, že je to věšák.“ Proto taky nechtěl jít oslavovat dvacáté výročí svatby Jazz a Studze. Že jsem ho jenom neposlechla…

Měla to být jen taková tichá večeře s dávnými přáteli z univerzity. Jenže díky Studzově neschopnosti oddělit práci od zábavy se z toho stala monstrózní záležitost.

Jazz se provdala za Davida Studlandse, když byl ještě mladým sekundářem chirurgického týmu ve velké fakultní nemocnici v Cambridgi. Zamilovala se do něj na první pohled. „Je báječnej,“ říkala mi tenkrát. „Mám nepřetržitě chuť porazit ho na pohovku a sníst ho i s botama.“ Jazz, která promovala jako ekonomka, ho podporovala během celé jeho dráhy po nemocničním žebříčku, tím že pracovala jako kuchařka po restauracích. Dnes je Studz tak bohatý, že se v jeho peněžence dá i zabloudit, a jezdí nadupaným jaguárem, se kterým parkuje před svou soukromou klinikou v Harley Street. Není jen pohledný, ale taky tak vysoký, že se občas k nám smrtelníkům musí shýbnout, aby zjistil, jaké počasí je tady dole.

Přestože mu táhne na padesát, zachoval si štíhlou a sportovní postavu. Má ostrý profil, s jakým by se snad daly i oholit nohy, a taky podobně břitký jazyk. Rád si dělá posměšky, hlavně sám ze sebe – ale způsoben, který jen umocňuje jeho šarm. Jako špičkový chirurg, specialista na rekonstrukce popálenin, si buduje akademickou slávu jako konzultant státní nemocnice při státní sociální správě. Luxusní životní styl své rodiny financuje soukromou praxí v oboru kosmetické plastické chirurgie. („Jste neurotický narcista a zbytečně ztrácíte čas. Pokud si nicméně přejete soukromou konzultaci, lehněte si prosím sem, uvolněte se a otevřte šekovou knížku dokořán.“)

Pro rozhřešení za operování lidí, kteří to vůbec nepotřebují, se Studz v svém neplaceném volnu pravidelně plaví na lékařských lodích kolem Afriky a poskytuje bezplatnou chirurgickou péči obětem válek. Vytipovává lékaře pro dobročinné organizace a je proslavený tím, že mladším kolegům doporučuje půlroční dobrovolnou práci pro organizaci Lékaři bez hranic, aby spasili své duše. Věnuje svůj čas také Lékařské nadaci pro péči o oběti válek a je odborným poradcem Světové zdravotnické organizace. A taky už se mu dostalo i pozvání na Downing Street k nasazení svatozáře. Bylo ke cti altruistické části jeho já, že Jasmine Jardinová, jiskřící, šťavnatá, ta, která byla vždy v centru pozornosti, zkrátka hvězda naší školy, si vyryla jeho jméno do čela svojí postele.

Jazz vlastně chtěla tu oslavu výročí svatby odvolat, protože zrovna před Vánoci jí zemřela maminka po vleklém boji s rakovinou prsu. Studz ovšem trval na tom, aby se ta akce uskutečnila, a já i Hannah jsme doufaly, že to pro naši kamarádku bude poukázka na cestu ze stavu zármutku. Naším úkolem bylo postarat se, aby nezazněla ani zmínka o tom děsivém slově na „R“.

Bylo osm večer a já jsem měla zpoždění. Hannah mi přikázala, ať mám šmrnc – což v mém případě znamenánajmout si tým filmařských specialistů na zvláštní efekty, protože, pokud jste si toho ještě nevšimli, typická učitelka se vyznačuje pohodlnou obuví bez podpatku a „zajímavými“ náušnicemi. Na svých letitých hadřících obvykle nenajdu všechny knoflíky, lemy taky většinou nedrží po celé délce a spousta těch věcí vlastně patří Rorymu. Můj výběr oblečení se odvíjí od úsudku, které kousky nemusím žehlit. Jasmine svým zjevem vyvolává hromadné otáčení hlav. Můj vzhled obrací žaludky. Myslíte, že přeháním? V poslední době jsem začala nosit i šusťákovky – a ne proto, že bych zbožňovala jejich šustění.

Když jsme začaly s Jazz kamarádit, vždycky říkala, že jsem takové to klasické „děvče odvedle“ – docela atraktivní, ale ne natolik, aby mě jiné ženy nesnášely. Bylo mi dost jedno, jestli jsem hezká nebo ne, protože když jsem se seznámila s Rorym, byla jsem prostě nádherná a basta. Teď, o dvacet let později musím uznat, že stále vypadám dobře, z dálky…, z dálky řekněme tak dvou set mil. Tak co se tedy stalo?

Došlo u mě k mateřství, to se stalo. Jako mladá dívka jsem nerada obnažovala svoje vychrtlé končetiny. Ve svatební den jsem vážila necelých padesát kilo. O pár let později jsem se v Top Shopu marně pokoušela narvat boky do džínů velikosti 10. Hleděla jsem do zrcadla a viděla svou matku – malá prsa a veliký zadek.

Kdy jsem překročila hranici šedesáti? Měla jsem v úmyslu začít chodit cvičit, až se miminko narodí, ale kdo by ho hlídal? A jak jsem tak byla pořád doma a v pyžamu, netrvalo dlouho a byla jsem znovu těhotná. Teď už jsou děti starší, Jenny je jedenáct a Jamiemu třináct, takže bych na cvičení čas měla, ale jako pracující matka se často divím, že mám vůbec dost energie na to, abych večer zapnula mikrovlnku a ohřála v ní k večeři hotové jídlo ze supermarketu. A s dětmi se kaloriím nevyhnu. Když tak uklízím po večeři, zbytky končí kde? V mých útrobách: párky s kečupem, bramborová kaše s máslem, zmrzlina roztékající se v miskách, všechno dieta jako vyšitá. No přece to nevyhodím, ne? Radši si to uložím do zásobníků kolem pasu. Mám štěstí, že se mi neprotiví moje matka, protože se jí začínám nápadně podobat.

Když jsem konečně byla připravená vyrazit na party, oblečená v kalhotovém kostýmu z doby před dětmi (kalhoty jsem musela nechat zapnuté jen na spínací špendlík, prodloužené sako to naštěstí schovalo), postřehla jsem pohyb ve svých vlasech. Jako kdyby na mě ze zrcadla zamávaly. Panebože. Vši. Riziko z povolání, když člověk učí na základce. Co teď? Mám se rozběhnout po ulici se zvoncem v ruce a křičet „Nečistá! Nečistá!“, případně ještě na dveře našeho domu namalovat vápnem nějaké varovné znamení anebo si počernobylovat hlavu nějakou chemikálií? Zvolila jsem druhou možnost. Takovou dávku by hnida přežila jedině v protichemickém skafandru s dýchacím přístrojem. Kontaminace pominula, ale s ní bohužel i šmrnc. Slovo šmrnc už se pro můj vzhled rozhodně použít nedalo.

Rory vmáčkl svůj otřískaný džíp, čpící psí močí a morčecími bobky, napůl na chodník, napůl na zákaz stání před georgiánským domem Jazz a Davida ve čtvrti Hampstead. Dívala jsem se okny do salonu plného lidí, kteří měli šmrnc a žádné vši. Až ven zaléhalo škádlivé štěbetání ženských hlasů a mužský lehce oplzlý smích. Můj muž nasadil výraz jehněte vedeného na jatka.

„Ach, do prken. Jazz se Studzem jsou ve šplhání po společenským žebříčku hotoví Hillaryovi. Cassie, ty víš, že na výšky já nemám nervy. Myslím, že bychom se měli navázat na jištěný lano, kdyby náhodou jeden z nás sletěl.“

Jazz se Studzem byli opravdu ti, kterým se v novinách říká „power couple“. Napojení na tu správnou společenskou zásuvku. Bylo už po půli ledna, ale premiérovo osobní vánoční přání ještě trůnilo na římse nad krbem, vystavené hned vedle dalších dvou, zaručeně od Kofiho Annana a Nelsona Mandely. Na mojí římse se jako nejzajímavější kousek o Vánocích vyskytovala kartička od majitelů čistírny, s poděkováním za zákaznickou věrnost.

Otevřela nám Hannah Wolfová-Swannová se sklenkou šampaňského v ruce. Je to rtuťovitá žena s tmavýma lesklýma očima, jaké mívají panenky na hraní, malinkým měkkým nosíkem, rudou hřívou vlasů a obočím vytrhaným do dvou skeptických oblouků. Hlas i názory má drsné a silné, jako značkové espreso, které nabízí hostům. Ve všech třech jazycích, které ovládá, zní překotný styl jihoafrické Židovky a směje se tak, že ji prostě člověk nemůže mít nerad. Hannah se blíží ke čtyřicítce, ale z opačné strany. Prostě nestárne… A když, nechá si to dvakrát týdně napravit injekcemi kolagenu a mazáním z jehněčích plodových blan.

Sebevědomou chůzí, výrazně prohnutými zády a plochou hrudí na sebe prozrazuje, že ji už ve velmi raném věku matka mučila lekcemi baletu.

Už před léty skoncovala s výukou výtvarného umění na střední škole a pustila se do interiérového designu, a to ještě dřív, než se z toho stala móda. Dnes je proslavená tím, že k nám na západ přinesla filozofii feng-šuej (zní to jako ‚ven, fuj!‘, ale je to prý něco velmi pozitivního). Přirovnávali ji dřív k Martě Stewartové, ale ona sama tvrdila, že byla hrozná bestie o dvou tvářích už DÁVNO před ní. Mám Hannu ráda, přes to její věčné „No tak honem, už!“ Madam Wolf-Swannová vždycky přesně ví, jestli bude nepostradatelným doplňkem letošní sezony vlněný přehoz s korálky nebo naopak napodobenina činčily. Naše designová diva by se klidně mohla zahalit do plachty od náklaďáku, vynalézavě nařasené tak, aby vypadala jako plesová róba, a prošlo by jí to. Pokaždé když mě vidí ve vytahaných legínách nebo v džínách flekatých od inkoustu, nasadí bolestiplný výraz, ze kterého mám pocit, že si hodlá vycucnout vlastní obličej zadní stranou lebky.

Když si Hannah vydělala svůj první tučný balík tím, že poradila několika majetným dědičkám, zda nechat vymalovat dům na broskvovo nebo na pistáciovo, rozhodla se, že už nikdy nepřijme zaměstnání, které „by mohlo být na překážku mým nehtům, d-hahá“. Krátce nato otevřela na Old Bond Street vlastní uměleckou galerii a vydělala další balík.

Ten svět popularity a pomluv jí zajistil dům v Regents Parku, který je tak velký, že je v něm pro každou příležitost jiná toaleta, a svatební nabídku od Pascala.

Když jsem se na střední pedagogické s Hannou seznámila, pyšnila se tím, že chodí jen s takovými chlapy, jejichž povolání začíná písmenem P. Postupně vystřídala polárníka, poetu, pronofotografa, pianistu, pedagoga, politického disidenta no a pak konečně malíře Pascala, neboť malíř anglicky slove painter, jak je vám jistě známo. Tedy, aspoň Pascal sám si říkal Malíř. Mně a Jazz připadal spíš jako Pokleslý satanista.

Byl snědý a pohledný, uměl nestoudně špulit rty, líně přivírat oči a nosil dredy, které rámovaly jeho tvář jako hadi hlavu Medúzy. Byl to Bůh Lásky z výtvarné fakulty. Co bych vám namlouvala, když řekl: „Jmenuji se Pascal Swan – tedy labuť – a jako labuť si také volím partnerku na celý život,“ byla to vskutku přesvědčivá balicí věta. A navíc to nejspíš byla pravda. Ty dredy sice po čase shodil, ale manželství vydrželo.

Hannah je neutuchající optimistka, zato Pascal vidí ze všeho vždycky jen rub. Kdyby měl tu možnost, napsal by na oblohu nad EuroDisneylandem: Žádný Santa není!

I když se nám nelíbilo, jak Pascal Hannu ždímá (Když své nevěstě o svatbě položil ruku kolem ramen, Jasmine zašeptala: „Nebylo by normálnější, kdyby si tu ruku vrazil k ní do peněženky?“), a i když jsme donutily Roryho a Davida, aby mu při loučení se svobodou řekli, že bez práce nejsou nejen koláče, ale ani manželství, byla ještě horší věc, kterou jsme doslova nemohly snést, a sice podmínka, kterou si kladl. Že se s Hannou ožení, jedině když nebude chtít žádné děti, tedy „ruggis ratti“, jak je nazýval.

Kdykoli jsme si pak já nebo Jazz stěžovaly na děti, Hannah si poskočila. „Slavím Národní den bezdětnosti, děvčata. Budu tančit a křepčit na oslavu své neplodnosti!“

Teď, na prahu Jasminina domu se na mě Hannah zadívala a nevěřícně potřásla hlavou. Stříbrné náušnice se jí přitom vesele rozhoupaly.

„Copak? Přišlas mi prodat nějakou ojetinu?“ ukázala na moje vlasy ulíznuté dozadu. Hannah je ta nejneloajálnější osoba, jakou znám. Proto je s ní taková legrace.

„To je napalm na vši. Musím si to nechat na hlavě dvanáct až šestnáct hodin. Kdo všechno tu je?“ Sundávala jsem si kabát a sledovala přitom Roryho, jak urychleně prchá do kuchyně a mumlá, že se jde podívat na domácí miláčky – přestože oba víme, že jediný domácí miláček, kterého Jazz Joshovi povolila, je zajímavě tvarovaný kámen.

„Ach, samí Velcí a Dobří, pár premiérů z líhnoucích se demokratických zemí třetího světa,“ vzdychla Hannah, „nějací ti nositelé Nobelovy ceny, největší žijící dramatik světa…“

„No bezva. Ti kulturní delegáti. Baví se aspoň Jazz?“

„No, slovo na R zatím nepadlo. Všichni jsou celí zblblí z té popové hvězdy, kterou Spojené národy jmenovaly velvyslankyní dobré vůle – tedy, myslím, že je to nějaká popstar. Vzhledem k tomu, že se jmenuje Kinkee, tak by klidně mohla být taky šlapka. A je to Američanka, blondýna, a ta čerstvě zaplacená silikonová prsa má ještě i s cenovkou. Říká, že se dá na hereckou dráhu. Nejspíš jako náhradnice za Paris Hiltonovou v postelových scénách.“

Rozesmálo mě to. „Hm, jako parmská šunka, co? Drahá a velmi dietní. Kristepane.“ Zahlédla jsem svůj účes a` la Al Capone v zrcadle za dveřmi. Bez lehkého kulometu v ruce vypadám, jako by mi něco chybělo. „Takhle tam přece nemůžu vejít.“

Jenže Hannah už mě mezitím prošťouchla dveřmi do salonu jako instruktor parašutismu vzpírajícího se začátečníka. A hned jsem uviděla Jazz s rozesmátýma očima, svůdným poprsím, medovými načechranými kadeřemi a sametovým výrazem, celou vznešenou v pestrých hedvábných koktejlovkách, jak se na mě pobaveně usmívá.

Políbila jsem ji na pozdrav na tvář. „Ty mi připomínáš bezva dovolenou. Myslím, že na tebe pojedu.“

Zlehka mě odstrčila na délku paže a zkoumala můj účes. „Vši? Můžeš předstírat, že jsi lesba,“ navrhla mi. „Pak si budou myslet, že ty ulíznuté vlasy k tomu patří.“

Nebylo ale vůbec zapotřebí rajcovat ostatní, protože stejně byly všechny oči zaryté do popové princezny. Asi tak pětadvacítka, kónická prsa, rty nalakované leskem, povinně bezchybné zuby, mrtvolně bledá a vychrtlá jako dobrý žokej. Však ta je určitě věčně na koni, blesklo mi hlavou. No co bych na ni měla říct? Dívka pro limuzínu zrozená…, závislá na fitnessu, což se za každou cenu zřejmě snažila názorně ukázat, takže na sobě měla jen halenku zvíci širšího opasku přes prsa, barevně ladící se šortkami, tedy spíš kalhotkami ze síťoviny. Vsadila bych se, že má v ložnici nainstalovaný bodový reflektor jako nad jevištěm.

Bez ohledu na to, kolik jsme my skutečné ženy věnovaly tomu, abychom vypadaly dobře, muži si ani jen neuvědomovali přítomnost jiných žen v okruhu dobrých deseti mil. V přítomnosti popové princezny nás řadili zhruba k nižším bezobratlým. Kinkee nejapně plácala cosi o kabale a léčení baňkami a mužská část londýnské takzvané inteligence obdivně hýkala.

K mé hrůze se ale princezna najednou zarazila a rozvrtěla se směrem ke mně. Péřové boa se jí přitom vlnilo kolem sněhobílého krku jako opeřený had. „Uau! Lesbická kočka. To si mi líbí.“ Opeřený had sebou trhal jako živý. „Bipolární, binární, bisexuální, všechno je bi, bi, bi. Už nějakou dobu si říkám, že taková lesboochutnávka by mi možná rozšířila možnosti v kariéře, víš?“

Obstarožní pánové se společnou touhou dočkat se jednoho dne své vlastní podobizny na poštovní známce obrátili povadlé zraky ke mně. V centru jejich náhlé a prchavé pozornosti jsem se pokusila o trošku koketerie – zachichotala jsem se a lehce pohodila hlavou. Problém byl, že jsem přitom úplně zapomněla, že tím zamořím okolí sprškou mrtvých a umírajících vší. Možná že by děvenku zaujaly mé svědivé kousance? „Ale to je jenom gel proti vším,“ přiznala jsem otevřeně.

Ta čerstvá ochránkyně hmyzem sužovaných dětí zemí třetího světa vyjekla, zapištěla a světelnou rychlostí odhopsala na opačný konec místnosti. Spojené národy ji evidentně vybraly díky její schopnosti přežít. Moc ráda bych ji viděla na nějaké terénní výpravě v Kongu.

Jazz mě společensky zachránila tím, že nás začala svolávat k jídlu, a i když se Studz ještě nevrátil, přesunuli jsme se do vyšperkované jídelny, kde elitní intelektuálové rodu mužského sehráli bleskový závod o místo vedle popové princezny. Zatímco jsme si pochutnávali na lilkové polévce a coulis s novým kořením, začal odborník na lidská práva, který zažil i vězení v Barmě, soutěžit s chilským novinářem píšícím o svých útrapách a s básníkem žijícím pod fatwou o to, kdo z nich je větší hrdina a více se obětoval a komu se dostalo více výhrůžek smrtí. „Je to odměna za to, že člověk vystrčí hlavu nad politický parapet,“ vzdychal onen novinář, odměněný Pulitzerem. Bylo to takové intelektuální poměřování velikosti penisu. Tihle pacifisté by byli schopni vraždit, jen aby získali Nobelovu cenu míru.

Osobně jsem se nikdy nedostala do aktivního souboje, pokud tedy nepočítám fronty u pokladny v supermarketu. Jak nevhodné, že jsem nikdy nefigurovala na seznamu hledaných a neměla odposlouchávaný telefon. Ostatně, když zatoužím po hrůze, zajdu prostě na třídní schůzku svého syna.

Popová princezna nedbala pózování svých obdivovatelů a dál žvanila o pleťovém krému s výtažky z tofu, zatímco my manželky jsme hrály hru na oční semafor – panenky se nám střídavě protáčely při bezhlasé zábavě z její stupidity a jejich ješitnosti.

Naše praktická hostitelka Jazz rozmisťovala po stole podnosy se zeleninou. Zastavila se u mé židle, zrovna když jistý plesnivějící politický aktivista mluvil o svém brutálním uvěznění v Jižní Africe. „Pravda je taková,“ špitla mi do ucha, „že jediná hrůza, kterou zažil, byla, když se ho reportér z BBC zeptal, jestli ho mučí pocit viny ze zděděných majetků.“

Mrkla jsem jeho směrem. Nejen že to byl takový oxfordský prehistorický artefakt, ale taky měl tvář, které by se lekl i opravdu ošklivý plechový chrlič. „Neposmívej se. I on jednoho dne přijde o své mládí a přitažlivost,“ odpověděla jsem Jazz taky šeptem.

Chichotání nám stoupalo z plic na jazyk jako bublinky v šampaňském. Muži jsou prostě tak egoističtí, že si vzhledem k mladé dívce nikdy nepřipadají příliš staří – ani v momentě, kdy jim při orálním sexu vypadne dentální protéza.

Právníci s hlavami skloněnými a bradami vmáčknutými do podbradků se přeli o to, kdo vykonal nejvíce práce pro bono. Jazz se mi svěřila, že ona je nejvíc pro Bona, jen když Bono právě zahajuje koncert. Jako bychom sledovaly dav žen s plochou hrudí, jak se tahají o šestku podprsenku.

Hannah, Jazz i já jsme křížily nohy a kousaly se do rtů, abychom udržely svoje veselí na uzdě. Dobré kamarádky mívají svou společnou řeč, které rozumějí jen ony. Dokážeme se spolu plynně bavit, aniž bychom promluvily. Zrovna jsem se zaobírala myšlenkou, o kolik by to bylo jednodušší, kdyby chlapi opravdu měli parohy (možná by aspoň přestali jezdit v těch nemožných autech, protože by se do nich prostě nevešli), když do salonu dorazil David Studlands a všechny rázem zastínil.

Dokonale opálený, dokonale ozubený, ověnčený bujnou hřívou prokvétajících vlasů a tak známou a slavnou, že by mohla být samostatně pasována do stavu rytířského, v čerstvě převlečené hedvábné košili s extravagantními manžetovými knoflíčky od Paula Smithe – vzbuzoval respekt. Když Jazz vstala, aby se s manželem pozdravila, i ten vzduch kolem ní se rozjasnil samou láskou.

„Omlouvám se za zpoždění,“ řekl Studz energicky. „Měl jsem urgentní schůzku s premiérem ohledně našich fondů pro boj s AIDS v Ugandě.“ On byl tak žádaný, tak vytížený, tak hrdinský – vždycky se vracel přímo z hodnocení úskalí fundraisingu pro mučené válečné zajatce nebo z něčeho obdobně významného – že mu bylo vždy odpuštěno, byl obletován a uspokojován.

Studz blýskl svým šviháckým neodolatelným úsměvem – úsměvem hráče, který sází zásadně pouze na vysoká čísla. Když začal mluvit, celá místnost zazářila jeho řečnickým umem. Když objasňoval svůj nejnovější projekt v Súdánu a skládal poklony popové princezně za její přínos ke zdraví sociálně slabých a diskriminovaných dětí, vylepšoval svou řeč zábavnými bonmoty a bystrými, sebepodceňujícími poznámkami a současně dokázal zalichotit každičkému přítomnému zběžnými komentáři o unikátních nesobeckých kvalitách dotyčného. Jazz se jen laskavě usmívala a pak odešla do kuchyně pro hlavní chod.

Vrátila se s obrovitou kouřící mísou svého proslaveného osso bucco s pórkem a šťávou z červené řepy. Zatímco hosté dychtivě žasli nad menu, Jazz se trochu uvolnila. Bylo to poprvé od smrti její matky, co jsem ji viděla smát se a vtipkovat. A slovo na R jako by ani neexistovalo. Vydechovala jsem si úlevou, když vtom jsem si všimla, jak popová princezna napíchla na vidličku kus telecího a zvedla jej do výšky svých očí, jako by to byl nevydařený výsledek nějakého lékařského experimentu.

„Já maso nejim. Je z něho rakovina střev, šak víme, že jo,“ utrousila.

Jazz vyskočila, jako kdyby ji něco kouslo. Upřely jsme na sebe s Hannah nevěřícné pohledy. Napadlo mě, že teď by byla ta správná chvíle, aby Rory spustil třeba o milostných rituálech kalkata obřího, ale byla to příliš složitá myšlenka, než abych mu ji mohla navrhnout pouze posunky.

„Dáte si víno?“ pokusila se Hannah vykolejit herečku z nabraného směru. Úsměvy ostatních hostů, kteří věděli, že Jazzina matka nedávno zemřela na rakovinu, jim zatvrdly na tvářích, jak jsme se všichni snažili telepaticky přesvědčit popovou princeznu, aby už sakra držela kušnu.

„A ty konzervanty, co přimíchávaj do vína, ty sou taky karcinogenní,“ poučovala Kinkee dál. Možná by zabralo, kdyby ji v tu chvíli někdo upozornil, že jí samotné na každém prsu ještě taky visí cenovka od balení karcinogenního silikonu.

Jazz to ve tváři poškubávalo. Celou dobu předtím se mluvilo a mluvilo, všichni vířili kolem stolu, ale teď jsme najednou byli všichni jaksi konverzačně utlumení. Večer se rázem zdál delší než válka v Iráku – a to jsme seděli teprve u hlavního chodu.

„To jsou zbytečné obavy,“ zkusila jsem to na ni sladce, ale popová princezna po mně střelila zatracujícím pohledem.

„To vy byste se měla vážně, ale fakt bát. Jako, toho svinstva, co máte na vlasech. Co to je? Nějaká chemie?“

„No jistě. To by dokázalo zlikvidovat všechny buňky Al-Kajdy naráz.“

„Ježišimárjá. Z toho ale fakticky dostanete raka.“

Dusivé ticho roztříštilo trylkování Roryho telefonu. Křeček s infarktem, zaručeně.

„Ježiš, vy používáte mobil? To já teda ne,“ prohlásila herečka suverénně, zatímco můj manžel už pádil na pomoc nějakému lumíkovi před sebevraždou nebo k něčemu podobně neodkladnému. „Teda aspoň teď už ne. Protože –“

„Jistě, jistě, protože je karcinogenní,“ štěkla Hannah.

„Já příliš přemýšlím, že? To je holt můj problém,“ zahihňala se popová princezna.

Chlapi horlivě přikyvovali jako jeden muž. Aby se jí ten mozek nezavařil.

Vsadila bych se, že má ambice dostat se jako soutěžící do Velkého bratra, ale nezvládla vstupní IQ testy.

Zatímco popová princezna rozšafně dál drmolila o zhoubných nádorech způsobených vysílači mobilního signálu, Jazz si upřeně hleděla do klína. A Hannah na mě bezmocně gestikulovala, jenže já jí dokázala odpovědět jen vlastním posunkem pro SOS. Kolem stolu blikalo tolik očních semaforů, že bychom společně dokázaly navést na přistávací dráhu letadlo.

Jaké téma by ji tak odvrátilo od toho jejího? ždímala jsem si mozek. Nějaký kousavý komentář vylepšený hodně drsným výrazem by to určitě spravil. O čem tak lidé na takové party v Londýně běžně mluví? O reputaci té které školy, o zahraniční politice, o hypotékách. Jednou jedinkrát jsem chtěla diskutovat o tom, kolik kdo zaplatil za svůj dům a jakou hodnotu mají ty nemovitosti dnes, a co? Nedozvěděla jsem se nic. Tak jaký předmět rozhovoru by dokázal zaujmout kalifornskou popstar? A pak mě napadla taková malá, dokonale bezpečná otázka k udržení konverzace. „Poslyšte, a v jakém znamení jste vlastně narozená?“ zeptala jsem se pozitivně.

Všichni kolem stolu se zadívali na princeznu s očekáváním.

„V raku,“ odpověděla.

Hannah, Jasmine i já jsme jak na povel vyletěly ze židlí a pod záminkou kuchařských povinností jsme se řítily do kuchyně. Tam jsme propukly v neovladatelný řehot. A ještě jsme si tu hysterickou zábavu přikrmovaly poznámkami o tom, jak skoncovat s celosvětovým hladomorem konzumací popových hvězd a komentáři o geneticky modifikované zelenině čili o stárnoucích intelektuálech mužského pohlaví zvaných „ten starej paprika“ a podobně. To už jsme se válely po podlaze smíchy, tak jak se to podaří jenom mezi dobrými kamarádkami. Musela jsem si sundat sako, takže se objevilo moje speciální špendlíkové zapínání na kalhotách, což v nás jenom vyvolalo další záchvaty smíchu.

Veselí z nás trochu opadlo, až když Hannah prohlásila, že se smála tak šíleně, že ji z toho rozbolela hlava. Jazz odklopýtala do patra pro panadol. „David ho určitě bude mít u sebe v koupelně,“ culila se ještě pořád. „Přece je doktor, ne?“

Jazz se někde nahoře přehrabovala v manželově koupelnové skříňce a já jsem si zatím prohlížela její kuchyň. Kompletní linka Le Creuset, barevně sladěná s temně vínovým obkladem stěny. Na zdi kolem plazmové obrazovky značky Bang & Olufsen esteticky rozmístěné černobílé fotky z jejich pracovních dovolených v Namíbii a na Kostarice. Spolu s dvojitou nerezovou troubou od Neffa, kávovarem, pekárnou na chleba a chladničkou Miele to všechno vypadalo jako vystřižené z titulní stránky speciálu Vogue o bydlení. Kytice v manžetě z krepového papíru na pultu čekala jen na vázu. Vzpomněla jsem si na svou kuchyni – misky se zbytky porostlými zeleným chmýřím, talíře ve dřezu, tyčící se do himálajských výšek, hotdogy zapomenuté v mikrovlnce, které mě málem měly na svědomí, když jsem je tam po třech týdnech objevila – a ucítila jsem šlehnutí závisti – záviděla jsem své kamarádce dokonalého manžela, dokonalého syna, dokonalý život. Byla bych schopná i kloktat Satanovo sperma, jen kdybych mohla žít jako ona.

„Tak, mám tady panadol, aspirin…“ Jazz podávala Hannah každou krabičku zvlášť a četla názvy léků nahlas. „Nurofen, Ibuprofen, Viagra…“

To slovo jí vyklouzlo z úst dřív, než tomu mohla zabránit. Shlukly jsme se kolem inkriminovaného balení.

„Viagra?“ podivila se Hannah. „Jak dlouho Studz bere viagru?“

Jazz se zamračila. „Já nevěděla, že ji bere.“

„Ouvej!“ vyhrkla Hannah s vykulenýma očima, než zase našla chvilkově ztracenou rozvahu. „Ale to vůbec nevadí, že jsi to nevěděla. To tedy náhodou boduje, že ti to tajil. My budeme mlčet, viď, Cassie? Jako hroby.“

„Jasně, jako hroby,“ přitakala jsem. „Vsadila bych se, že Pascal bere viagru taky a Hannah o tom neví. Akorát že si kupuje jen čtvrtinkovou, protože je to prostě bejk,“ rýpla jsem si.

Jazz, která normálně ocenila každou poznámku na účet pana pseudoumělce, se ale tvářila jako ledová socha.

„A Rory stoprocentně bere viagru taky, protože proč by jinak tak vyrostl?“ vrátila mi to Hannah, ale s Jazz to zase ani nehnulo. „Ale no tak, Jazz,“ utěšovala ji Hannah. „To není žádná tragédie. Všichni chlapi v Davidově věku si rádi připomůžou kouzelnou pilulkou.“

„Jenže já bych se to stejně ani nedozvěděla,“ ozvala se Jazz dutě. „My spolu totiž nespíme. „Už je to jeden rok, jeden měsíc, dva týdny, pět dnů a hmmm…,“ mrkla na hodinky, „… a sedm hodin, co jsme se spolu milovali naposledy.“

Vzduch kolem nás rázem jedovatě zhoustl. „Aha.“ Na nic víc jsme se ani já, ani Hannah nezmohly.

„Mého muže totiž věčně hrozně bolí hlava,“ pokračovala Jazz zasmušile. „Myslela jsem si, že to nějak souvisí s tím, v jaké fázi života se nacházíme. Tedy, v jaké se nachází on. Já po sexu prahnu tak strašně, že když jsem minulý týden byla u gynekologa na výtěru čípku, tak se mi to vlastně líbilo.“

Jestli chtěla Jazz zavtipkovat, tak se jí to moc nepovedlo. Hannah i já jsme se snažily zamumlat něco smířlivého, ale Jazz jenom zamávala rukama ve vzduchu, jako kdyby odháněla neviditelnou vosu.

Jen jsme mlčky sledovaly, jak začala horečně pobíhat po kuchyni a chystat dezert.

„I ty představy mám nudné. Když si objednám pizzu, donese ji nepříjemně obézní puberťák s poďobaným obličejem, a i kdyby ne, tak stejně odejde hned, jak mu zaplatím.“ Statečné pokusy o lehký tón byly marné. Rozložila po lince dvacet talířků a freneticky na ně rozhazovala plátky manga jako hodně nervózní falešný hráč karty. „Ale netušila jsem, že si hledá uspokojení jinde. Asi jsem příliš tupá, takže jsem si toho prostě nevšimla.“ Sevřela do dlaně pramen svých blond vlasů a významně jimi potřásla. „Kdybych byla bruneta, určitě by mi to došlo samo. On je pořád ještě se mnou nejspíš jen proto, jak dobře vařím. On totiž pan doktor Studlands prožívá orální orgasmus jen při dobrém jídle. Vážně, kdybych se mu naservírovala nahá a hrstí salátu na břiše k večeři, David by se asi jenom zeptal, co bude jako zákusek. Dnes to zrovna bude kompot z papáji, manga a kiwi s limetko-mátovou zálivkou a čokoládový řez s kokosem, jak vidíte,“ zuřila tiše a zdobila pyramidy ovoce na talířcích.

„Jazz, zlato.“ Hannah ji vzala jemně za paži. „David měl určitě problém s erekcí a teď se to snaží napravit. Ta viagra je určitě pro tebe, holčičko.“

Jazz to ve tváři zaškubalo a zatvářila se ještě napjatěji. Strčila Hanně otevřené balení Viagry do ruky. Polovina tabletek chyběla. A v krabičce byl složený opakovací, několikrát potvrzený recept. Na moment vypadala pohlcená smutkem. A pak mrštila mísou šlehačky o zeď. Když nad tím teď zpětně přemýšlím, byl to přesně ten moment, kdy se v ní pocit frustrace změnil v něco daleko dravějšího. Otočila se k nám, světlá hříva jí zavlála kolem hlavy. „Mimochodem, nejlíp ututlané tajemství na světě je to, jak mizerný je vlastně manželský sex.“

„Mluv za sebe, d-hahá,“ ozvala se Hannah trochu nevrle.

„Nevykládej mi, Hanno, že ty máš sexuální život v pořádku. Žádná manželka, která začne v domě malovat a vylepšovat tak nutkavě jako ty, NEMŮŽE být sexuálně uspokojená. Prostě, buď se přeřezávají desky na novou podlahu nebo ženská. Jedno, nebo druhé.“

Hannah zamrkala. „Ono se to nevylučuje, Jasmine. V manželství si lidé spolu vytvářejí takový sexuální těsnopis, zkrácený, ale sladký. Takové smyslné haiku.“

„Aha. To zní jako ten vtip: Proč vdaná žena při milostné předehře nemrká? Protože to nestihne.“ Poslední větu Jazz téměř vyprskla.

„No, to je mi líto, Jazz, že jsi na tom tak špatně, ale já jsem s Pascalem v posteli opravdu spokojená.“

„Jo, jasně. A doktor Shipman vraždil ze soucitu.“ „No, Pascal by tě rozhodně měl v posteli uspokojovat, Hanno, když v ní tráví tolik času,“ řekla jsem ve snaze rozptýlit rostoucí napětí. „Ten vstal před polednem jenom jednou za celý svůj život – tenkrát na univerzitě, když pod ním začala hořet matrace, pamatuješ?“

Hannah po mně šlehla zlým pohledem zpod přivřených víček. „Z toho, že vy dvě s Jazz máte obě sexuální život na mraky, ještě nemusíš vyvozovat, že –“

„Tak moment! Já jsem neřekla, že já a Rory máme –“ Ale než jsem větu dokončila, Jazz bojovně zvedla hlavu. „Víš, Hanno, ty prostě patříš k těm, co nikdy nic zlého nevidí, neslyší, ale taky ani nevysloví. Cassie, ta aspoň dokáže přiznat, jaká je to v posteli bída.“

„V naší posteli to není žádná bída!“ ozvala jsem se zase. Pomyslela jsem na ten blažený pocit, když se celá uvolněná, uspokojená a ještě rozpálená tisknu k Rorymu s noční košilí nahrnutou kolem pasu, a na tu příjemnou bolest ve slabinách, když se druhý den ráno cestou do práce mačkám v davu na schodech z metra a kolena se mi přitom mdle podlamují… Ale moment – kdy jsem vlastně naposledy měla po takové noci nohy do O jako John Wayne?

„Já o tom teď nechci debatovat. Bolí mě hlava,“ prohlásila Hannah podrážděně.

„A mě brzo bolet začne,“ zatrucovala jsem si taky.

„Á, tak to už musí být čas jít spát,“ zakončila to Jazz kousavě.

Zachvátila nás blbá nálada. Probralo nás až to, když se Jazzin sedmnáctiletý syn Josh přiloudal dolů pro zásoby jídla. Z jedné kapsy na džínách mu trčel nějaký klasický román v paperbackovém vydání od Penguina a z druhé nedopsaný sloupeček veršů. Jazz si zamávala rukou před obličejem jako stěračem, aby zahnala emoce. Prohrábla synovi, plenícímu ledničku, vlasy v barvě písku. „Buď tak hodný a nech mi tentokrát něco, ano?“ řekla mu láskyplně. „Otec je sice vynikající lékař, ale medicínu na pubertu ještě neobjevil, že?“

Jazz tvrdí, že syna hýčká a rozmazluje, protože jednou jí on bude vybírat domov důchodců. Ale ve skutečnosti se snaží vynahradit mu nedostatek Davidova otcovského zájmu. Od chvíle, kdy se Josh narodil, měla s sebou všude, kam se hnula, ekvivalent své váhy v podobě zásob olejíčků, zásypů, dupaček a později plastelíny, autíček a drahých přírodních neslazených džusíků – všeho v množství, které by uspokojilo potřeby usedlosti na samotě v divočině na celý rok.

David naopak svému otcovství nepodlehl. Namísto toho dál podnikal cesty do oblastí válečných konfliktů. „To je ten problém, když se člověk vdá za aktivistu – že pak má příliš aktivního manžela!“ říkávala Jazz s lehkým úsměvem lidem. A jejich syn byl podle ní ten nejchytřejší člověk na světě – tedy po Einsteinovi, který už to tu stejně zabalil. Joshovi to skutečně pálilo. Nebyla bych bývala překvapená, ani kdyby se jako miminko uměl sám přebalit.

Takže díky synovi si teď Jazz znovu přemalovala rty rtěnkou, nasadila zářivý výraz skvělé hostitelky a vrátila se k oslavování výročí své svatby. Jen Hannah a já jsme si všimly, že má na jednom zubu malinkou červenou skvrnku jako od rtěnky a že jí jeden střevíček, zřejmě o kapánek větší, při chůzi jakoby vzdychá, asi ze soucitu. Jazz s velkým podnosem plným dezertů odchvátala do jídelny a našla tam popovou princeznu, jak sedí jejímu muži na klíně. Všimla si, jak David chlípně zírá do princezniny rýhy mezi prsy, a začala se usmívat tak vehementně, že dostala křeč do tváře a vypadalo to, že jí za chvíli vypadnou zuby z dásní.

„Nevadí vám to, že né?“ protáhla Kinkee na ujasněnou, drapla doktora Studlandse za ruku a zvedla zadek. „Chtěla jsem si jenom potřást rukou, která zachránila tolik životů po celý Africe.“

„No, ta ruka určitě potřásla už i kdečím jiným,“ odvětila Jazz s rafinovaným úsměvem a začala rozdávat své sladké delikatesy. „I když, miláčku, nezdá se ti pro tebe moc mladá?“ obrátila se k manželovi. „Samozřejmě, je to vrchol nevkusu, takhle vyzdvihovat tvou bující pleš, takže právě proto to teď říkám.“

Zatajila jsem dech, jak mi oči sjely směrem ke Studzovi. Ale jeho tvář se jen pobaveně rozvlnila.

„Moje roztomilá a jistě se mnou trpící žena má na mysli tu motorku, kterou přiznávám svou krizi středního věku. Je to vlastně trapné klišé, já vím.“

„Ale mně nevadí tvoje motorka, drahý. Musí to být jistě příjemné mít konečně mezi nohama něco opravdu tvrdého.“

Otočila jsem se, abych viděla, jak se u toho Jazz tváří. Rtěnka na jejích usmívajících se ústech se najednou zdála být až nestoudně rudá a ona ten úsměv ztuhle udržovala jako před nějakým neviditelným fotografem.

Kolem stolu zašumělo tiché mumlání, ale Studz se jen zasmál a pozvedl sklenku vína směrem ke své ženě. „Připijme si na těch báječných dvacet let po boku jediné ženy na světě, která mě umí tak uzemnit.“

Jazz, nyní sedící na opačné straně stolu, zvedla na oplátku svou sklenici. „Drahý,“ řekla sladce a ani já jsem nedokázala poznat, jestli tu lehkost v hlase musí předstírat. Zářivě se na manžela usmála a my hosté jsme si poprvé po pěti minutách všichni konečně vydechli.

„Ano, miláčku?“ Studz se pousmál, pln očekávání.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak zabít manžela.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.