Obsah

Prolog

Každý příběh odněkud vyrůstá

Předválečný skauting v Ostravě

Příběh začíná: Slezský odboj

Nejednoznačný hrdina (Milan Bayer)

„Podle skutků poznáte je“ (Jaroslav Polach)

Bomba pro Hitlera

Trnitou cestou do exilu (Augustin Merta)

Padáky nad Moravou (František Ryš)

Když se utopíš, tak jsme vyhráli (Ivo a Vladimír Šebelíkovi)

Za mříže jsem šla v sedmnácti (Dobromila Vaňková)

Jak vést odboj z magistrátu (Bedřich Polák a Ivan Komárek)

Co zmůže jeden železničář (Josef Hankus)

Skautské mosty přes propasti času (Dana Dobrovolská)

Unkas a Chladná voda (Miloš Gurecký)

Příběh ukrývaného skauta (Zdeněk Měkyna)

Vyjednávač s partyzány (Miroslav Kublák)

Kuratorium a káčata (Lubomír Motan)

Co se dělo u hajného v revíru (Ladislav Kabilka)

Ne všichni byli černobílí (Bohumil Mužný a Josef Stavinoha)

Odbojář, nebo konfident? (Zdeněk Hoza)

Skaut, který přivedl do Ostravy Rudou armádu (Emanuel Gramiš)

Mrtví nemluví – a všechno ostatní je interpretace živých

Vladimír Čermák

Vladimír Pach

Otto Klein

Quido Němec

Milan Rotter

Zdeněk Novák

Jan a Otakar Schindlerovi

Vladimír Bílek

Alois Šugárek

Jaromír Krupa

Josef Kmošťák

Bohumil Zyznar

Alfréd Kraut

Čeněk Harabiš

… a ostatní

Zůstali mrtví a na celý život poznamenaní živí

Mohyla na Ivančeně

Přílohy

Příloha č. 1: Zpráva o činnosti skupiny Vladimíra Čermáka (Odboj slezských junáků) od r. 1938 do r. 1945

Příloha č. 2: Zpráva o činnosti [skupiny Vladimíra Čermáka]

Ediční poznámka

Poděkování

Prolog

Na starém židovském hřbitově v polském Těšíně se zase popravuje, jako už mnohokrát předtím. Zmučená těla plná modřin, se stopami zaschlé krve, ruce svázané drátem za zády tak, že se zařezává do masa. Krutá bolest.

Vzduchem létají německé povely a výkřiky. Jaro, které je obklopuje, vnímají chlapci všemi póry, i když jim samým už určeno není. Těla skloněná nad předem připravenými jámami. Čerstvé kopečky hlíny všude kolem naznačují, že podobných hrobů je zde vykopáno víc.

Povely ztichnou. Do prázdného ticha pak zapráskají výstřely a jejich ozvěna se dlouho točí v dolíku, ve kterém hřbitov leží. Kulky prorážejí lebeční kosti v týle chlapců, tříští mozek a létají ven čelem. V hantýrce popravčích se tomu říká Nackenschuss. Gestapáci se v tomhle způsobu popravy vyžívají. Obličej žádné z obětí bys nepoznal. Vůně jara se mísí se zápachem střelného prachu. Jako ve zpomaleném filmu těla padají do hrobů.

Z nedalekého hustého křoví vše sleduje malý kluk, polský harcer. On jediný pak podá svědectví o bestialitě gestapáků a o statečné smrti českých skautů onoho jarního dne. Z průvodu mladíků, pochodujících se svázanýma rukama na hřbitov, mu v paměti utkví malá popobíhající postava, která nestíhá jednotlivé povely k otočkám, a tak musí na konci řady cupitat, aby s ostatními držela krok. Jak poznají zbylí přátelé po válce, je to třiadvacetiletý Vláďa Pach.

Co nutí Němce popravovat v posledních dnech války, kdy už musí být každému z nich jasné, že svůj boj definitivně prohráli? Co je vede k dokončení špinavého díla, během kterého zbavili života mladíky, před kterými právě tento život stál? Jaká tajemství si chlapci odnášejí do hrobu? Pozorný čtenář nepochybně záhy sezná, že jejich odbojová skupina nebyla jen tak ledajaká. Přes hranice převedla na sedm set lidí, kromě partyzánů spolupracovala také s proslaveným Josefem Mašínem, podílela se pravděpodobně i na jednom z atentátů na Hitlera a prakticky celou válku vydržela fungovat bez prozrazení.

Událost v polském Těšíně z konce dubna 1945 lze chápat jako intermezzo: jako hrůznou německou mstu za činy, které ostravská skautská skupina Vladimíra Čermáka během války vykonala, i jako vzkaz příštím skautským generacím: slib jsme splnili, obětovat život jsme se nebáli. Je na vás, jak s tímto odkazem naložíte.

Právě tento odkaz mě donutil víc se zabývat tématem skautského odboje na Ostravsku a ve Slezsku. Když mě poprvé moje skautské příbuzenstvo vzalo k mohyle na Ivančeně, postavené na památku mrtvých skautů a jejich hrdinských činů, psal se rok 1966 a mně bylo šest let. První pocity nebyly vůbec poetické: myslela jsem, že vyplivnu duši. Strmá cesta vzhůru udělala svoje. Když jsem na vrcholu chytila dech a rozhlédla se po lese, ve kterém kamenná mohyla stála, měla jsem spoustu otázek, na které mi ale nikdo neodpověděl. Nevěděla jsem samozřejmě, že toto je téma, které mě bude celý život pronásledovat a ke kterému se nakonec budu muset vyslovit. To přišlo až později. Ale ne o mnoho později. Určitě si teď říkáte, že na malou holku to zní nadneseně, ale nějak tak jsem to skutečně cítila. Každý kámen ke mně mluvil. Síla okamžiku? Nevím. Těžko říct. Tehdy jsem se také rozhodla, že budu skautkou – politickým poměrům navzdory.

Život šel dál a já jsem sledovala, jak mohyla postupně roste, kamenů přibývá a za každým přineseným kamenem jako by se skrýval osud některého ze skautských odbojářů. Osud dobře utajený, protože komunistické zamlčování odbojových zásluh skautů bylo nepochybně krajně nespravedlivé.

Později, když jsem se na čas přestěhovala do Ostravy, bylo možné pátrat na místě samém. Lidé se ale báli mluvit a na Ivančenu v inkriminované datum stoupali jenom odvážlivci ochotní riskovat – jak nepříjemnosti ze strany režimu, tak kariéru. Zpočátku jich byly desítky, později stovky. Výstup na Ivančenu nabral charakter protikomunistických protestů.

Legenda rostla spolu s mohylou a po roce 1989 už bylo možné na téma skautského odboje veřejně psát. K mému záměru z dětství se přidala i jakási profesionální deformace bývalé knihovnice, protože některé publikované texty doslova uváděly v úžas. Příkladem může být pasáž z knihy Milana Svobody Hledání zaváté stezky, kde se můžeme dočíst:

Dobře známá je skupina pěti ostravských junáků (Vl. Čermák, Vl. Pach, Ota Klein, Qido Němec a Milan Rohler), kteří se dlouhodobě podíleli na odbojové činnosti ostravských junáků. Za to byli na počátku roku 1945 gestapem zatčeni a dne 24. 4. 1945, téměř v předvečer osvobození Ostravy, popraveni.1

Na několika řádcích celá řada nepřesností: Ota Klein se správně jmenoval Otto, Qido Němec byl Quido a Milan Rohler měl ve skutečnosti příjmení Rotter. Popravených skautů nebylo jenom pět, ale osm (plus deset dalších neskautů) a Gestapo je nezatklo na začátku roku, ale až v dubnu, krátce před popravami. Ty navíc probíhaly postupně až do 2. května 1945.

To je tedy jeden z příkladů toho, jaký „mediální obraz“ získala jinak spíše neznámá skupina skautů-odbojářů ve svém druhém životě, v interpretacích pozdější doby. Milanu Svobodovi není nutné zazlívat, že se mýlil – ostatně v době normalizace, kdy svou knihu psal, neměl zřejmě k dispozici podklady a materiály. Byla by ale škoda, kdyby se nám z příběhu odvážných bojovníků proti nesvobodě zachovaly jenom nepřesné útržky.

Ve stejném duchu pak psali další a další. O dvanáct let později, v roce 2006, vydal Richard Sobotka publikaci Ivančena, junácká legenda plnou podobných absurdit. Do válečné doby například zasadil existenci vysílačky Svobodná Evropa a psal o vztazích mezi skauty a skautkami, které se ve skutečnosti neudály. O skutečných účastnících, skautech-odbojářích, v knize mnoho nebylo. Autor sice měl spíše beletrizující než historický zájem, škoda však, že málo myslel na ty aktéry příběhu, kteří dosud žijí a kterých se jeho faktické chyby musely dotknout.

Skutečný příběh byl tedy překryt mýty a jedním z cílů této knihy je pokusit se část mýtů vyvrátit a doplnit mezery v příběhu. Možná se stane inspirací pro druhé, protože se domnívám, že ve věci odboje slezských skautů ještě nebylo řečeno poslední slovo.

1 Svoboda , Milan. Hledání zaváté stezky: Příspěvek k dějinám českého skautingu . Praha : Leprez, 1994. s. 82.

Každý příběh odněkud vyrůstá

Válka vedená v letech 1939–1945 si řekla o desítky miliónů mrtvých. Z velké části z řad civilního obyvatelstva, a díky tomu zůstává nejkrvavějším a nejničivějším válečným konfliktem v dějinách lidstva. Již v prvních dnech této války bylo jasné, že bude vedena bezohledněji než ta předchozí. V první světové válce dosáhly ztráty 10 milionů mrtvých a 20 milionů raněných, zatímco ve druhé světové válce byly ztráty mnohonásobně vyšší.

Českoslovenští vojáci, mezi nimi i skauti, bojovali na všech jejích frontách. Skautská výchova, jak napsal Rudolf Plajner, se tím kvalifikovala nejlépe, neboť tak dala konkrétní výraz slovům ‚‚milovat vlast svou, republiku Československou, a sloužit jí věrně v každé době“.2

Slezský region měl mnohá specifika daná jeho historickým vývojem; jeho infrastruktura byla narušena již v říjnu 1938 v důsledku přijetí mnichovské smlouvy. Ostrava zůstala jedním z nejdůležitějších českých průmyslových center i po 15. březnu 1939. Ocelářský, chemický a těžební průmysl byl pro německé okupanty životně důležitý zvláště poté, co v důsledku vývoje na frontách ztráceli dříve dobytá území a válečná situace se začala obracet v jejich neprospěch. Nicméně, jako všude jinde na okupovaném území, i zde brutální charakter jejich okupační politiky vedl k narůstání odporu, který na mnoha místech přerostl v aktivní odboj, později prezentovaný především v jeho partyzánské podobě.

Junák patřil mezi organizace, které nacisté zakázali . Ještě předtím, na podzim roku 1938, si česko-slovenská vláda vymohla sloučení našich skautských organizací do jedné. Domnívala se totiž, že jednotná organizace bude lépe čelit německému tlaku. Dnem 1. ledna 1939 tak vznikla organizace JUNÁK – ústředí junácké výchovy . Dosavadní Svaz junáků - skautů a skautek RČS , který byl z našich skautských uskupení největší, se k tomuto dni spojil se skauty a skautkami z jiných skautských organizací. Ústřední rada Junáka zanikla a byla po vojenském vzoru nahrazena „velitelstvím“: v napjatém ovzduší se zkrátka poměry poněkud zmilitarizovaly. Bezprostředně po okupaci (15. 3. 1939) začali nacisté činnost Junáka omezovat. 28. října 1940 pak Junáka zrušili úplně a jeho majetek zabavili.

Většina skautů a skautek však nejrůznějšími způsoby v práci pokračovala dál. Protože skautské struktury fungovaly dobře, odbojáři se na skauty neváhali obrátit s žádostí o organizování přechodů do zahraničí. Jedna cesta vedla přes Polsko. Tu zajišťovali v mnoha případech ostravští skauti, neboť se velmi dobře znali téměř se všemi hajnými a lesníky v Moravskoslezských Beskydech. Na druhé cestě – přes Slovensko – skautské spojky přebíraly utečence a doprovázely je až na maďarské hranice. Skauti pomáhali s ilegálními odchody za hranice do Polska a na Slovensko vojákům, politicky exponovaným pracovníkům, Židům a všem, kteří byli ohroženi na životě nebo chtěli bojovat proti nacistickým okupantům.

Není snadné psát o válečných událostech z doby před více než šedesáti léty, o nichž mnozí vědí, že se staly, ale doložit je relevantními historickými prameny je velmi obtížné. Odboj ostravských skautů nemá k dispozici a neposkytuje obvyklé doklady o své činnosti. Jediným výrazným a hrůzným důkazem byly mělké hroby nalezené po ukončení války na starém židovském hřbitově v polské části Těšína, kde spočinula těla osmnácti odbojářů.3

Snaha o rekonstrukci odbojové činnosti skupiny Vladimíra Čermáka znamenala především smířit se s tím, že primární veličina – čas – pracuje proti mně, pátrání bude obtížné i zdlouhavé, přičemž zjištěné skutečnosti si rozhodně nemohou dělat nárok na úplnost. Komplexní materiál k činnosti této skupiny, tak jako v případě jiných odbojářů, nikdy nikdo nezpracoval, a pokud ano, určitě není dostupný ve veřejných archivech. Tam lze nanejvýš nalézt sporadické zmínky, jejichž souvislost s tématem je pro člověka neznalého problematiky v podstatě nepostřehnutelná.

Proto jsem se rozhodla najít dosud žijící přímé účastníky a pamětníky a konfrontovat jejich vzpomínky s dochovanými archivními materiály. To vše s vědomím, že jen na paměť se po tolika letech a životních prožitcích nelze vždy úplně spolehnout. Ve druhé fázi jsem hledala příbuzné a rodinné příslušníky těch, kteří válku nepřežili anebo už zemřeli v průběhu času. S ohledem na selhávající lidskou paměť a úzký pohled jednotlivce jsem se snažila o konfrontaci výpovědí mezi sebou a také o porovnávání s dochovanými soukromými dokumenty. Ty bývaly zpravidla skryté po dlouhá desetiletí komunistické totality v nejhlubších přihrádkách psacích stolů svých majitelů.

Historické prameny, na nichž je založena tato kniha, pocházejí v určité míře jak z veřejných, tak ze soukromých zdrojů. Jejich publikací chci doložit podstatný podíl skautů na formování domácího odboje na severu Moravy a ve Slezsku a doplnit tak bílá místa v dějinách československého skautského hnutí. S ohledem na jejich závažnou vypovídací hodnotu a nedostupnost běžnému čtenáři uvádím některé dokumenty v plném znění.

Oficiální československá historiografie po roce 1948 o odboji ostravských skautů zatvrzele mlčela. Jejich odboj nebyl odbojem komunistickým, byť ve druhé polovině války se skupina Vladimíra Čermáka do jisté míry na spolupráci s buňkami komunistického odporu orientovala. V začátcích odbojové práce ale nic takového udělat nemohla – prostě proto, že v té době se protinacistický odboj týkal pouze demokratického spektra české společnosti. Komunisté se řídili direktivami z Moskvy a komunistický odbojář té doby byl spíše výjimkou, protože našel-li se takový, šel proti směrnicím vlastní strany. V dobových komunistických dokumentech můžeme nalézt například tyto věty:

Spolu s německým proletariátem zastáváme společnou linii proti západnímu imperialismu jako agresoru… V zemi je třeba vést takticky vedenou kampaň proti pařížskému Národnímu výboru a jeho akcím…

a jiné perly.4 Podobnou situaci popsal také Vladimír Šebelík (o jeho osudech více v kapitole „Když se utopíš, tak jsme vyhráli (Ivo a Vladimír Šebelíkovi)“), někdejší člen 1. skautského oddílu v Ostravě, který po uzavření českých vysokých škol 17. listopadu 1939 pracoval na koksovně ve Zbýšově u Brna jako pomocný dělník. Mezi pracujícími cirkulovaly komunistické letáky vyzývající k bojkotu odbojové činnosti jako podpory imperialistické války.

Situace se zásadně změnila v roce 1941 po nacistickém přepadení Sovětského svazu, kdy komunisté předvedli radikální obrat a národní odboj jako takový začali podporovat, jenže do té doby už v rezistenci vykrvácelo mnoho statečných lidí. Často zdůrazňovaná převaha komunistů v odboji na sklonku války – kterou skutečně měli – byla zcela jistě dána i touto skutečností. Po převzetí moci v roce 1948 jsme byli svědky dalšího názorového kotrmelce, kdy poúnorový režim jiný odboj než komunistický nepřipouštěl a neuznával. Zlo nebylo poraženo, jen získalo nový nátěr. A tak se mlčelo na všechny strany: pamětníci-odbojáři postupně umírali a jejich zásluhy o národní odboj si připisovali jiní. Pro vstup do historie skauti prostě neměli patřičné kádrové předpoklady a ideologicky byli pro komunisty zcela nepřijatelní. Velikost oběti, kterou slezští skauti přinesli, překryla doba, kdy na psaní dějin a přístup k pramenům měla monopol vládnoucí strana. Domnívám se, že v nějaké podobě by mělo svědectví o mimořádném hrdinství těchto neobyčejných lidí zůstat pro příští generace zachováno.

Ani po roce 1989, s výjimkou fundovaných statí slezského historika Mečislava Boráka^5, se téměř nikdo k těmto událostem nevyjádřil. Jedním z věrohodných dokumentů, o něž bylo možné se během pátrání po jménech a skutcích opřít, byla Zpráva o činnosti skupiny Vladimíra Čermáka, sepsaná účastníkem odboje a členem 1. ostravského oddílu Milošem Rozsypalem (Příloha č. 1). Autor už krátce po válce zaznamenal jména těch, kteří tuto obtížnou dobu zažili a svoji povinnost danou skautským slibem splnili.

Jedním z cílů této knihy je proto shromáždit a utřídit publikované i dosud nepublikované poznatky a současně uvést nová zjištění, získaná několikaletým trpělivým sběrem, studiem informací a prohledáváním i takových historických pramenů a informačních zdrojů, které byly s tématem svázány pouze okrajově.

Dalším důležitým úkolem bylo zbavit odboj ostravských skautů mýtů, usazených na něm za více než šedesát let uplynulých od konce druhé světové války. Jedním z nich bylo přesvědčení, že skupina Vladimíra Čermáka zahájila svoji činnost až poté, co do beskydských hor přišli partyzáni. Opak je pravdou: Čermák a jeho lidé se účastnili národního odporu od samého začátku a pokus podsunout do historického vědomí pouze jejich spolupráci s partyzány se mi zdá být nemístným zkreslováním a  zužováním jejich nepochybných zásluh. Protože se až dosud o činnosti skupiny psalo jen v obecné rovině, rozhodla jsem se dát těmto všeobecnostem konkrétní podobu a u jednotlivých dosud známých jmen uvést i jejich osudy a konkrétní činy. Mým cílem bylo shromáždit vše podstatné, co o odboji slezských skautů bylo známo zatím jen úzkému okruhu lidí, popřípadě nebylo známo vůbec. Tito skauti bojovali proti nepříteli bez možnosti bránit se zbraní. Přesto neváhali do tohoto boje jít. Zasluhují, aby se na ně nezapomnělo.

Nejen proto má smysl jejich příběh oživit, aby žili alespoň v naší paměti a zprostředkovali tak zprávu o službě vlasti mladší skautské generaci. Současník nad tím vším musí přemýšlet, protože není zbytečnou otázka, zda dnešní pojetí skautingu má stejnou myšlenkovou pevnost a sílu a zda by se v obdobné krizové situaci dokázalo stejně silně projevit. Je vůbec něco, co může pětašedesát let stará historie říct současným teenagerům v době, kdy se velké ideály už dávno nenosí? Může příběh nezištnosti a ochoty postavit se bezpráví oslovit generaci, u které schopnost zapálit se pro cokoli jako by téměř vymizela?

Pokusem něco takového zprostředkovat jsou pozoruhodné osudy několika zajímavých skautů z následujících životopisných kapitol, které tvoří většinu knihy. Tím, co je provazuje dohromady, je přitom nejenom účast na odboji za druhé světové války, ale také společné mezilidské zázemí: téměř všichni, o kterých budete číst, vyšli z několika málo ostravských oddílů. Příběh Čermákovy skupiny je tak do velké míry příběhem vcelku provázané party lidí, která se nerozešla, když děti přestaly být dětmi, ale táhla za jeden provaz ve vážné věci i pak.

2 Plajner , Rudolf. Zavátou junáckou stezkou. Výběr z rukopisů. Praha : TDC, 2001. s. 142.

3 Protokol o exhumaci a ohledání ostatků osob zavražděných německými okupanty na židovských hřbitovech v Cieszynie v době od podzimu 1944 do dne 1. května 1945 . Archiv Ostravské rady Junáka.

4 Telegram z Moskvy č. A 59 ze dne 10. 3. 1940. In Příspěvky k dějinám KSČ č. 3, 1967. Podobně též provolání „Pryč s imperialistickou válkou – ať žije boj národů za svobodu!“. In RUDÉ PRÁVO 1939–1945. Praha : Svoboda, 1971. s. 23–24.

5 Např. BORÁK, Mečislav. Zavraždění ostravských skautů a jejich přátel v dubnu 1945. In Ostrava: příspěvky k dějinám a současnosti Ostravy a Ostravska č. 19. Šenov u Ostravy : Tilia, 1999. s. 71–108.

Předválečný skauting v Ostravě

Odbojová skupina Vládi Čermáka a jeho skautů pochopitelně nespadla z nebe. Prostředí, ve kterém působila, předpřipravili jiní, generačně starší skautští vůdcové. Kde se tedy skauting v severomoravské metropoli vzal? První zmínka o vzniku skautské družiny v Ostravě se objevuje v časopise Skaut-Junák v červnu 1916. 6 Založil ji student Antonín Heythum, skaut původem z Prahy. 7 První světová válka ovšem tyto snahy zcela udusila. Další pokus přišel až v dubnu 1919, kdy Heythum uspořádal úspěšnou náborovou akci v prostorách ostravského reformního reálného gymnázia. Zde byl založen první chlapecký oddíl a on se stal jeho vůdcem. Nedlouho poté vznikaly oddíly další, včetně prvního oddílu dívčího na Slezské Ostravě.

Začátkem 20. let minulého století měla Ostrava dva skautské sbory (dnešními slovy střediska) s třinácti oddíly, přičemž v celé ostravské župě pracovalo 41 oddílů chlapeckých a 6 oddílů dívčích s celkovým počtem 840 členů, tedy poměrně slušné množství. 8 Dva oddíly, které nás zajímají především, nesou číslo 1 – chlapecká i dívčí Jednička. Zejména v nich našla později svou členskou základnu odbojová skupina Vladimíra Čermáka. Starší odchovanci 1. oddílu založili oldskautský klub 1. Vatra , který spolu se Sdružením přátel Junáka, jehož členstvo tvořili převážně rodiče chlapců Jedničky, plnil funkci jakýchsi oddílových patronů. Někteří z nich pak za války pomáhali chlapcům z  Čermákovy skupiny vytvářet krytí pro odbojáře. Oddíl byl natolik úspěšný, že expandoval z Moravské Ostravy do dalších ostravských čtvrtí: na sklonku 30. let pod ním začala pracovat takzvaná odloučená družina Rysů, která působila v Ostravě-Hrabůvce. V srpnu 1939 z této družiny vznikl další oddíl. Dnes tento oddíl nese jméno Otty Kleina, který se spolu s  Vladimírem Pachem podílel na jeho vedení. 9

Kluboven, které oddíl používal, bylo několik. V letech 1931–32 to byl objekt v Rafinerii minerálních olejů (OSTRAMO) ve čtvrti Přívoz. Ve školním roce 1933–34 to byla místnost v budově obecné školy na Slezské Ostravě nad kinem Oko, kde sídlil také 2. oddíl. V období let 1934–1938 se klubovna nacházela v budově školy v Přívoze v Zákrejsově ulici. Tam oddíl pokračoval v činnosti i po zákazu Junáka pod hlavičkou Klubu českých turistů.

V roce 1931 tábořil oddíl v Brňově na Vsetínské Bečvě. V letech 1932, 1935, 1936, 1938 a 1939 probíhaly tábory v údolí potoka Červík na Starých Hamrech, v roce 1933 v Klokočově u Oder v údolí říčky Čermné a v letech 1934 a 1937 v Hradci u Opavy (dnešním Hradci nad Moravicí) v údolí Moravice. Společně s 2. a 5. oddílem z Ostravy a s 8. oddílem z Hrabůvky tábořil 1. oddíl v roce 1940 v Ronově u Přibyslavi na louce, která patřila místní firmě Amylon. Tento tábor se konal v době, kdy německé úřady skautům už téměř všechno zakázaly, a proto k jeho přípravě skauti přistupovali s největší obezřetností. Akci zaštítil spolek České srdce a po dohodě s otcem Ady Krýsové, skautky z 1. dívčího oddílu, proběhla pro účastníky nad 16 let jako tábor s pracovní povinností, přičemž ti mladší se mohli – s jistým omezením – věnovat klasické táborové činnosti. Tábor byl pod dohledem místní pobočky Hitlerjugend z Německého (Havlíčkova) Brodu a kontrolu osobně zde vykonal i šéf pražské služebny Gestapa Hans Ulrich Geschke.

Na dětství strávené v Jedničce a na dobu, do které konflikty jenom vzdáleně doléhaly, přičemž ten válečný se zdál nekonečně daleko, vzpomínal také spisovatel Ota Filip, žijící nyní v bavorském Murnau:

Od 1. září 1936 jsem byl coby žák první třídy obecné školy na Slezské Ostravě na Baranovci blízko šachty sv. Trojice členem skautského oddílu. Náš oddíl se scházel ve shora uvedené škole. Učili jsme se tam vázat uzly, rozpoznávat květiny a rostliny, také ptactvo, zpívali jsme skautské písně – všechny už jsem zapomněl… Vzpomínám si, že jsme dělali také výlety, třeba na haldy v Michálkovicích, do přírody, do Vratimova k řece Ostravici atd.

Nevím, ve kterém létě – 1937 nebo 1938 – mě rodiče (vlastnili tehdy cukrárnu a malou kavárnu na ulici Na Zámostí) přihlásili do letního tábora ve Starých Hamrech. To bylo něco pro mě! Dokonce mi vedoucí, jenže jméno mi vypadlo, dovolil dvakrát držet noční hlídku, jednou po večerce a druhou hodinu před budíčkem. I „bobříky“ jsem lovil – mám dojem, že jsem ulovil bobříka mlčenlivosti a asi i statečnosti. To jsem musel 24 hodin mlčet, což bylo pro mě zatrápeně těžké, a mám dojem, že jsem musel v noci do lesa, ale dnes už nevím, jestli jsem tím pádem ulovil bobříka statečnosti. Velký dojem, vzpomínám si, na mě udělalo, že jsme jedli z plechových misek jako vojáci. A když jsem přišel z tábora domů, odmítl jsem asi týden jíst z talíře a jedl jsem ze „skautského nádobí“, což maminku moc rozčilovalo a vyčítala mi, že jsem zdivočel.

A dodnes mi zůstala podivuhodná vzpomínka: jednou se nad Staré Hamry, nad paseku, kde stál tábor, přihnala bouřka a déšť bubnoval na stanová plátna. To tiché bubnování velkých kapek mě uspalo… A když jsem se ráno probudil, tak ještě pršelo… a zase jsem slyšel to jemné bubnování deště.

Dnes máme v našem domku ložnici se šikmým stropem pod střechou a s velkým oknem. A kdykoliv večer nebo ráno, když jdu spát nebo se probouzím, prší, tak déšť bubnuje na sklo… a to si i po sedmdesáti letech vždy vzpomenu na skautský stan ve Starých Hamrech…

To skautství ve mně asi zůstalo. V roce 1975 – byl Svatý rok – jsem šel jako poutník pěšky od českých hranic v Bayerische Eisensteinu – naproti je Železná Ruda – pěšky do Říma, podle starých poutnických map a po cestách, jimiž se do Říma od raného středověku ubírali čeští poutníci, obchodníci i králové. Pouť do Říma trvala měsíc. A prochodil jsem a prolezl všechny naše Alpy, v Americe Sierra Nevadu, a vždy se starým chlebníkem, který mi rodiče koupili, když mě vypravovali do Starých Hamrů. Chlebník se ztratil; kufr s chlebníkem mi kamsi zašantročila Lufthansa. A až v roce 1974 při stěhování do Bavorska jsem také někde ztratil „skautské jídelní nářadí“, skládací příbor z hliníku, nůž, vidličku a lžíci, kterým mě rodiče vybavili rovněž na zmíněný tábor…

Až dnes mě zase napadlo, jaká škoda, hlavně pro mou generaci, že v roce 1939 ten šílenec Hitler zničil i mé mladicko-skautské sny a že po válce jim smrtelnou ránu zasadili komunisté.10

1. dívčí oddíl v Ostravě byl založen Marií Duchkovou v srpnu 1921 a čítal patnáct členek. Bližší zprávy o činnosti oddílu se bohužel nedochovaly. Skautek postupně ubývalo a v roce 1938 byla činná pouze jedna družina, kterou vedla Majka Sehnalová. V tomtéž roce vytvořily studentky dívčího gymnázia druhou družinu, a ta se stala základem pro vznik 1. dívčího oddílu na Slezské Ostravě. V roce 1939 oddíl tábořil na Horní Bečvě, a protože vůdkyně Jaryna Štěpánková dosud nebyla plnoletá, tábor formálně vedl profesor Bohuslav Fiala pobývající zde na letním bytě. O Fialovi mimochodem v souvislosti s odbojem ještě uslyšíme.

Oddíl se rozrostl na čtyři družiny a vyvíjel pravidelnou činnost. Když původní klubovnu na Fifejdách zabralo Gestapo, oddíl se odstěhoval do bytu ředitele učitelského ústavu Josefa Štěpánka, otce vůdkyně oddílu, kde mohl používat celou vlastní místnost. Tato klubovna byla místem schůzek oficiálně až do rozpuštění Junáka a ještě po celou dobu okupace. Druhý tábor, po zahájení policejně rozpuštěný, byl ve Smolině u Valašských Klobouk. Oba tábory byly postaveny s vydatnou pomocí roverů z chlapecké Jedničky. Spolupráce obou oddílů pokračovala také v době okupace a vyústila i do odbojové práce.11 Jak napsal člen 1. oddílu Čestmír Matějka:

Autenticky mohu potvrdit pevné rozhodnutí našeho vůdce Vladimíra Čermáka - Zuziny bojovat za svobodu proti nacismu, což vyplynulo z jeho projevu k nám na táboře ve Starých Hamrech v červenci roku 1939.12

Kromě veřejných akcí podporujících a propagujících skautské hnutí se konaly především akce skautské: okrskové a okresní srazy, závody hlídek, tábory stálé i putovní. V roce 1936 se konal v Českém Těšíně Zemský jubilejní skautský sjezd za přítomnosti náčelníka A. B. Svojsíka. Ten Ostravsko navštívil také v roce 1937. Na tábořišti U Chladné vody byla založena Slezská zemská lesní škola; do války stihla uskutečnit dva běhy, v roce 1932 a 1938. Ostravští skauti se měli čile k světu, ale to už pomalu nastával soumrak skautingu v celém Československu.

6 Skaut-Junák , červen 1916. s. 95.

7 Antonín Heythum vystudoval na ČVUT v Praze architekturu a pozemní stavitelství (1924). Byl členem Devětsilu. Pracoval jako samostatný architekt – navrhl několik obytných domů a větší počet interiérů. Věnoval se rovněž scénografii (spolupracoval s režiséry J. Frejkou či E. F. Burianem) a výstavní architektuře. Jeho dílem byl například československý pavilón pro Světovou výstavu v Bruselu (1934/35) a expozice skla na Světové výstavě v Paříži (1937). Roku 1938 odešel do USA, kde se podílel na realizaci československého pavilonu pro Světovou výstavu v New Yorku. Poté se soustředil na pedagogickou činnost v oboru průmyslového návrhářství. URL: < http://www.archiweb.cz/architects.php?type-arch&place-cr&action-show&id-1123 >.

8 Jedlička , Lumír. Cesta ostravského skautingu 1919–1991 . Ostravská rada Junáka, 1991. s. 15.

9 Chocholáč , Miroslav. Počátky skautingu v Ostravě-Hrabůvce 1935–1950. Vlastním nákladem, 1993. s. 30.

10 Archiv autorky, Dopis  Oty Filipa , 23. 8. 2006.

11 Josef Votoupal. Skauting na Ostravsku: Črty o ostravském skautingu v letech 1945–1950 . Nepublikovaný rukopis.

12 Archiv autorky, Dopis Čestmíra Matějky, 22. 6. 2006.

Příběh začíná: Slezský odboj

Prchaly nás stovky, letců, pěšáků, dělostřelců a příslušníků jiných zbraní. Byli s námi i civilisté, muži i ženy nejrůznějšího povolání. Na hraničních přechodech nám podávali pomocnou ruku stateční železničáři, horníci, hutníci, sedláci, učitelé, lesníci, šenkýři a další, muži, ženy i děti. Převáděli nás do bezpečí, přáli nám štěstí, hodně síly k odporu, nebáli se riskovat a nežádali odměny. Byli to odvážní lidé, byli to skuteční vlastenci.

(František Fajtl, předmluva ke knize Podruhé doma)

Obecně známou, ale málo akcentovanou skutečností je, že druhý československý odboj měl svůj počátek už v dobách po záboru Těšínska Polskem. Jinými slovy: zatímco Praha plánovala, Slezsko už bojovalo. Samotná příprava k odporu proti Polákům i Němcům se však datuje dávno před tragické události v září 1938 a březnu 1939. Již v létech 1937 a 1938 požadovalo oblastní vedení legionářské obce, aby byl proveden vojenský výcvik pro nižší i vyšší složky. Účast byla dobrovolná. Praktický i teoretický výcvik na Ostravsku vedli společně s dalšími důstojníky v aktivní službě i v záloze podplukovník pěchoty Edmund Klímek a plukovník pěchoty Ludvík Cibulka. Edmund Klímek, jedna z významných postav samých počátků slezského odboje, byl velitelem 1. praporu Pěšího pluku 8 v Ostravě. Po okupaci založil odbojovou skupinu Za vlast, která se později sloučila s Obranou národa. V listopadu 1939 byl zatčen Gestapem, v září 1942 byl popraven v Berlíně. Jeho kolega Ludvík Cibulka sloužil také u ostravského Pěšího pluku 8. V roce 1936 byl jmenován velitelem praporu Stráže obrany státu v Moravské Ostravě. Účastnil se střetů s polskými bojůvkáři, v březnu 1939 se zapojil do činnosti Obrany národa. Byl také zatčen a v březnu 1941 umučen v Buchenwaldu.

K česko-polským potyčkám měly obě strany dostatek důvodů. Svoji roli zde sehrál český nacionalismus, obdobný polskému na druhé straně hranice. Z dnešního hlediska se nám může jevit nepochopitelný, ba přehnaný. V kontextu doby ale pochopitelný je; po celou dobu trvání Masarykovy republiky platil vlastenecký, téměř nacionalistický étos, a dodneška lze mezi obyvatelstvem v dané oblasti vystopovat jakýsi druh hořkosti, mající původ v událostech dávno překrytých časem. Tehdejší uprchlíci z polského záboru do dnešních dnů vzpomínají na četná příkoří ze strany jak polských úředních míst, tak polských řadových občanů.

Vůbec první národní odbojovou skupinu, Slezský odboj, budovali v říjnu 1938 generál Alois Vicherek^13, plukovník Jan Satorie^14, jistý Alois Lamla a řada dalších. Za nacistické okupace skupina přijala název Slezská národní rada a po válce se stala první expoziturou Zemského národního výboru v Ostravě. Používala název Hornoslezský komitét. V žádném případě nešlo o jednolité uskupení: vzniklo jako reakce na zábor a zahrnovalo nejrůznější vlastenecké složky od činnosti aktivistů na poli kultury (Joža Vochala)15, občanů organizujících protipolské letákové akce nebo existenční zajištění vystěhovaných Slezanů české národnosti až po akce vysloveně vojenského charakteru. Byla to organizace většího rozsahu a velké působnosti v oblasti nově vzniklé česko-polské hranice. Cíle a poslání této organizace byly jasné: dosáhnout navrácení okupované části Těšínska republice, ochrany českého obyvatelstva v okupované části země a obrany zbylé části tohoto území před eventuálním novým polským záborem.16 Zastoupena zde byla mimo jiné také Slezská odbočka Národní rady československé, kde byli soustředěni vedoucí činitelé Matice opavské, Matice osvěty lidové, Sokolské župy moravskoslezské, Těšínské sokolské župy Jana Čapka, rovněž Severomoravská národní jednota a zástupci jednotlivých politických stran.

Důležitou úlohu v rozhodném protipolském postoji hrála skupina Jestřáb v čele s vrchním velitelem Karlem Štáhelem. Tato skupina vytvořila propracovanou strukturu velení Slezského odboje, sestávající ze sedmičlenného štábu s pobočníky a poradci. Byl to první pokus, jak dát prozatím roztříštěné organizaci určitý řád. Po vrchním veliteli hrál významnou úlohu vojenský velitel Miroslav Lankočí, neboť řídil osm úseků Slezského odboje, které sdružovaly obce česko-polského pohraničí. V každé obci bylo postupně vytvořeno jedno nebo více obranných, úderných nebo výzvědných družstev, nejméně po pěti členech. První úderná akce tohoto uskupení se udála 27. října 1938. Šlo o výzvědný průnik přes hraniční čáru v Šenově do Dolní Datyně, kde Poláci v budově české školy věznili několik Čechů. Vrhli ovšem jen dva granáty pro výstrahu a museli se z nebezpečného území stáhnout. V podzimních a zimních měsících pak následovaly další přepadové akce. Na konci ledna 1939 dokonce proběhla železniční sabotáž: rozhození vlakových spojů v Hnojníku a Třinci. Na zpáteční cestě ale české družstvo narazilo na polské četníky a během následné přestřelky zemřel jistý J. Michna z Ostravy-Hulvák. Slezský odboj tak měl svého prvního mrtvého.

Významnou roli ve Slezském odboji hráli skauti. Jako první si koncem září 1938 o jejich pomoc řekl inspektor finanční stráže v Českém Těšíně J. Turek. Požádal členy Svazu junáků-skautů a skautek RČS, zvláště pak chlapce starší šestnácti let, rovery a činovníky, o pomoc při ostraze hranic na řece Olši a proti rostoucím nacionalistickým tendencím polského obyvatelstva ve městě. Skauti se zapojili do strážních a hlídkových služeb u všech českých státních škol, později i do přímých ozbrojených střetů s polskými bojůvkáři.17

Také ve zprávě o činnosti Odboje slezských junáků, sepsané Milošem Rozsypalem v únoru 1946, se dočteme, že skauti 1. oddílu v Rychvaldě a činovníci jiných oddílů v kraji za spolupráce důstojníků a vojáků vytvořili tzv. Slezskou legii. Ta měla v Rychvaldě 76 členů vedených Benediktem Závadou a v Záblatí (dnes součásti Bohumína) 32 členů vedených Jaromírem Rumpelem, přičemž ostatní členové byli z okolí. Byli mezi nimi i bratři Vladimír Pach a Vladimír Čermák, činovníci 1. skautského oddílu v Ostravě. Zde se poprvé setkáváme se jmény těch skautů, kteří od samých počátků iniciovali a formovali skautskou účast v odboji a později v něm převzali vůdčí roli. Dále se v této zprávě píše, že mladší členové Slezské legie rušili telefonní sítě a prováděli menší destrukční práce, starší opatřovali zbraně a připravovali vojenskou akci pro případ, že by Poláci byli nuceni vyklidit Těšínsko.18

O činnosti Slezské legie existuje jen málo dokumentů. Tak například je k dispozici informace o návštěvě zástupce legie Františka Alexeje Dvořáka u ministra národní obrany, generála Jana Syrového, v lednu 1939. Dvořák zde mimo jiné tlumočil zklamání legionářů nad vývojem událostí z podzimu 1938 a vyslovil podiv nad tím, proč pražská vláda tak výrazně ustupovala mezinárodnímu tlaku. Generál Syrový se mu snažil objasnit složitou situaci, do níž se jeho vláda dostala, a prohlásil, že si byl velmi dobře vědom velké zodpovědnosti za dosah věcí, ale přesto se legionářskému poslání nezpronevěřil. Na Dvořákovo další sdělení o formaci protipolského odboje generál Syrový odpověděl:

Nemám nic proti tomu. Formujte si legie. Jen to dělejte šikovně, tak, aby vláda v Praze o ničem nevěděla. Nebudeme proti vám postupovat, a kdyby se takový zákrok ze strany úřadů stal, sám jej budu hledět zmírnit. Ovšem dělejte to rozumně, abychom neměli diplomatických zápletek s Německem a Polskem. Nezříkám se pomoci vám. Jsem ochoten pomoci vás vyzbrojit a vystrojit, až přijde čas. Slibuji vám, že vaše přání, aby Slezská legie vstoupila jako první na půdu své země před řádným regulérním českým vojskem, splním. Jen dělejte věc opatrně a rozumně. Čím vás bude více, tím lépe.19

Syrový se také ptal na běžné organizační věci, zajištění spojení mezi Těšínem a Prahou a dále:

Máte ty své dobrovolce již zformovány? Máte je pod jedním velitelem? Netříštěte se na padesát organizací. Sražte se v jeden celek. Udržujte a pracujte pro službu špionážní a zpravodajskou… Velitelem nemůže být aktivní důstojník, oficielně nesmíme s tím nic mít, ale věc budeme podporovat…20

Tento přístup dokonale ilustruje schizofrenní situaci vládních představitelů a přesně dokumentuje pozici, v jaké se členové Slezského odboje nacházeli. Na rozdíl od polských bojůvek, podporovaných minimálně generálním štábem polské armády, nebyla česká protipolská diverze systematicky koordinovaná z vyšších míst, nýbrž závisela na aktivitě jednotlivců a z oficiálních pozic se jí dostávalo pouze verbálně deklarované podpory.

K této době se ve svých vzpomínkách vrací člen 1. oddílu skautů v Rychvaldě Benedikt Závada:

Za staré republiky jsem cvičil jako žák a dorostenec ve FDTJ, později JPT. 21 Po ukončení činnosti těchto organizací jsme hromadně jako kluci přešli do Junáka. Po demobilizaci v roce 1938 jsem se vrátil do svého bydliště v obci Rychvald, která byla okupovaná vojsky beckovského Polska. Na výzvy rozhlasu a představitelů vlády jsem na Těšínsku organizoval odbojovou organizaci – Slezský odboj – za pomoci některých důstojníků ze slezsko-ostravské posádky v Hranečníku. Spojení bylo prováděno přes praporčíka Šenkýře. Odbojová organizace čítala 76 členů a byla sestavena převážně z řad skautů. Cílem organizace bylo sjednocovat vlastence na obsazeném území, dosáhnout více národní volnosti a domáhat se povolení českých škol. Dalším úkolem bylo zabránit škodám a plenění, protože polští okupanti tvrdili, že budou-li muset Těšínsko opustit, nenechají kámen na kameni.

Z Ostravy jsme dopravovali na Těšínsko letáky, různé tiskoviny, výzvy, později zbraně a munici. Při přenášení těchto materiálů došlo k několika přestřelkám s vojenskými hlídkami, které střežily přechody. Několik takových hlídek na přechodech naše skupina odzbrojila. Po prozrazení této skupiny jsem byl zatčen a vyslýchán na vojenském velitelství a přechodně jsem byl pod policejním dozorem. Za pomoci našich spolupracovníků se mi podařilo uprchnout. U polního soudu v Krakově jsem byl v únoru 1939 za tuto činnost odsouzen in absentia k 15 létům za velezradu. Ostatní členové odbojové organizace většinou uprchli nebo žili v úkrytu. Do rukou okupantů se za pár dní dostal Jaromír Rumpel, který byl odsouzen na devět let a trest si odpykával ve varšavské citadele až do doby obsazení Polska hitlerovci. Na mé dopadení byla vypsána větší peněžitá odměna.

Krátce před příchodem hitlerovců do naší republiky jsem byl zajištěn příslušníky policejního ředitelství v Ostravě a byl jsem vyslýchán. Prý proto, že jsem se nechoval na okupovaném území jako loajální Čech. Po výsleších mi bylo sděleno rozhodnutí policejního vládního rady Bajera, že za tuto činnost půjdu do sběrného tábora ve Svatobořicích na tři roky. Na zásah velitelství slezsko-ostravské posádky jsem byl přece jen propuštěn. Jako uprchlík jsem bydlel ve Slezské Ostravě u pana Kulhánka a před zajištěním byla u nás provedena domovní prohlídka. Policisté žádali, abych bezpodmínečně vydal protipolské letáky a zbraně. Toto jsem samozřejmě odmítl a nic nevydal. Zůstaly v úkrytu zakopané na zahradě.22

Na podobnou situaci rovněž vzpomínal již zmíněný Vladimír Šebelík, který uvedl, že plakáty a letáky Slezského odboje byly rozšiřovány i mimo Ostravsko, například do Příbrami, kde studoval na hornické škole. Přivážel je tam Šebelíkův spolužák z ostravské reálky Alexander Kanczucki, řečený Aleko, syn závodního z dolu Doubrava, respektive po záboru Těšínska z dolu Ida v Hrušově poblíž Ostravy. 23 Rodinným přítelem Kanczuckých byl František Cimmer, zvaný Fran, aktivní člen Slezského odboje (blíže o něm v kapitole „Nejednoznačný hrdina (Milan Bayer)“ ). Lze tedy předpokládat, že byl iniciátorem samotné akce v Příbrami, kde Vladimír Šebelík s přáteli přivážené tiskoviny po nocích rozšiřovali. Akce neměla širší odezvu, poněvadž většinu tiskovin policie ihned zabavila. Nicméně je alespoň vidět, že odbojově působit se skupina snažila i mimo svůj vlastní region.

Na sklonku roku 1938, kdy útoky z české strany nabývaly na četnosti a intenzitě, byl k uklidnění situace ve Slezsku odeslán divizní generál František Hrabčík 24 jako velitel demarkační komise, která určovala novou hranici mezi Polskem a Československem. Hrabčíkova mise měla za úkol uklidnit protipolské nálady a navrhnout opatření, která by vedla k zastavení aktivit Slezského odboje. Pochopení mezi řadovým obyvatelstvem ani mezi místními úředními činiteli Hrabčík ale nenalezl. Ti mu mimo jiné vyčítali, že nepochází ze Slezska, a proto není schopen situaci posoudit objektivně a nadržuje Polákům.

Jeho hodnocení lze nalézt ve zprávě nazvané Pohraniční incidenty na Těšínsku , sepsané pro potřeby hlavního štábu československé branné moci. Hrabčík v ní popisuje nejednoduchý úkol, který mu byl svěřen, a konstatuje, že práce směřující k potírání činnosti tzv. českých bojůvkářů je velmi nesnadná a nepopulární. Hovoří také o věku bojůvkářů: Pokud bylo zjištěno, jsou tyto akce páchány většinou mladíky v průměrném věku 18–25 let… Potvrzuje tím nepřímo skautské angažmá v této věci, protože akcí se skutečně účastnili starší skauti-roveři v tomto věku. Nebezpečně blízko se ve svých úvahách dostává v pasáži popisující výrobu propagačních materiálů: Letáky kreslí a rozmnožují různé osoby. Jakési středisko je však v Moravské Ostravě… Tajemník Aeroklubu je v podezření, že dokonce i s některými úředníky policejního ředitelství vydává tyto letáky…

Zde si Hrabčík evidentně spletl Aeroklub s Autoklubem, kde skutečně jako tajemník působil a protipolské akce organizoval skautský činovník Vladimír Skotnica. Hrabčík také navrhuje kvůli podezření z napomáhání Slezskému odboji některé veřejné činitele eliminovat. Konstatuje, že řízení celé této akce nemůže převzíti žádná z vedoucích osob z Ostravska, neboť mnohé z nich jsou v podezření, že až dosud s teroristickými akcemi alespoň mlčky souhlasily. Téměř výhrůžně pak v této souvislosti znějí věty typu: Kdo nedovede se ovládnout nebo nedovede uklidnit neklidné, státu nebezpečné romantiky, ten by neměl zůstat na Ostravsku na vedoucích místech.25

14. března 1939 byl česko-polským rozbrojům učiněn rázem konec. Hitler obsadil Ostravu a následující den i zbytek Čech a Moravy. V září pak napadl Polsko, které krátce nato zmizelo z mapy Evropy, rozděleno mezi Německo a Sovětský svaz podle tajného dodatku ke Smlouvě o neútočení, podepsané 23. srpna 1939 ministry zahraničních věcí Joachimem von Ribbentropem a  Vjačeslavem Molotovem (tzv. Pakt Molotov-Ribbentrop). Vypukla válka. Činnost Slezského odboje se rázem obrátila jiným směrem. Rozpory zmizely jako mávnutím proutku a jak Čechoslováci, tak Poláci byli nuceni spojenými silami bojovat proti jinému nepříteli než proti sobě navzájem.

13 Životní osudy tohoto rodáka z Petřvaldu (20. 6. 1892 – 15. 1. 1956) byly bezesporu velmi zajímavé. Původně vyučený zámečník bojoval v době 1. světové války na východní frontě, kde byl v červenci 1916 zajat. V roce 1917 se přihlásil do čs. vojska na Rusi a účastnil se bojů na sibiřské magistrále. Do vlasti se vrátil začátkem ledna 1920 a zbytek života zasvětil letectví. V září 1938 organizoval první hnutí odporu, po 15. březnu 1939 se účastnil budování odbojové sítě Obrany národa . V lednu 1940 byl nucen odejít do exilu, kde používal krycí jméno Josef Slezák – jako odkaz na svůj slezský původ. Dostal se ovšem do sporu s vedením britského ministerstva letectví, které do funkce velitele prosadilo generála Karla Janouška. Po únoru 1948 se podílel na čistce armády od důstojníků a vojáků, převážně letců z RAF – nezávisle na tom, že v letech 1938–39 mnohým z nich pomáhal přes hranice do nově se formujícího československého zahraničního vojska. Řada jich poté prošla peklem komunistických gulagů. Tak jako mnoho jiných i generál Vicherek se po splnění své nepěkné role dočkal odplaty: byl přeložen do výslužby a později penzionován. S nemožností sehnat odpovídající zaměstnání a existenčními problémy se potýkal až do konce svého života.

14 Jan Satorie (13. 5. 1887 – 30. 4. 1949); československý legionář, důstojník čs. armády a osobní přítel generála S. Ingra. V letech 1934–37 velitel 15. pěšího pluku v Opavě, následně velitel 4. hraničářského pluku v Hlučíně. Za účast v odbojovém hnutí téměř tři roky vězněn. Po roce 1945 pomáhal při poválečné obnově Opavy. Povýšen na brigádního generála, v červnu 1946 přeložen do výslužby.

15 Joža Vochala (nar. 12. 3. 1892 – 26. 4. 1965), slezský národopisec. Stál u zrodu národopisného sdružení Sedlišťané , sbíral doklady lidové kultury a folklóru. Účastnil se jak prvního, tak druhého odboje. Byl zakladatelem tzv.  Slezského výboru pro Těšínsko , který byl součástí širšího Slezského odboje. V letech 1939–40 nacisty vězněn. Po válce působil jako ředitel Lašského muzea ve Frýdku-Místku.

16 Oddělení pro vydávání osvědčení MO, fond 308, inv. č. DO – 60.41, Slezský odboj, Skupina Liška, Ostrava-Radvanice.

17 Vincour , Stanislav. Těšínské vzpomínky . Český Těšín, 1996. s. 17.

18 Rozsypal , Miloš. Zpráva o činnosti skupiny Vladimíra Čermáka (Odboj slezských junáků) . Moravská Ostrava, 27. 2. 1946. (Příloha č. 1)

19 Oddělení pro vydávání osvědčení MO, fond 308, inv. č. DO – 60.3, Ostravsko-šenovská skupina.

20 Tamtéž.

21 FDTJ – Federace dělnických tělovýchovných jednot. JPT – Jednotná proletářská tělovýchova.

22 Vzpomínky Benedikta Závady, září 1968 . Kopie v archivu autorky.

23 Aleko byl před rokem 1938 členem 1. chlapeckého oddílu v Orlové. Za války pro odboj vyráběl trhaviny a zbraně. Absolvoval báňskou akademii v Příbrami a od prosince 1945 pracoval jako provozní inženýr na dole Doubrava. Zemřel v 29 letech, když se v únoru 1949 pokoušel zachránit horníky postižené rozsáhlým důlním neštěstím.

24 František Hrabčík (189 4 –1967) působil od října 1938 v česko-polské delimitační komisi. Během války se odbojové práce neúčastnil, ale po zahájení pražského povstání v květnu 1945 se stal velitelem odbojové skupiny Tajemník . Od roku 1947 řídil Vojenský historický ústav a po únoru 1948 odešel do výslužby.

25 Zpráva divizního generála Františka Hrabčíka . VÚA, fond MNO – hlavní štáb 1919–1939, 3. oddělení, č. j. 5396/1939.

Nejednoznačný hrdina (Milan Bayer)

Je k neuvěření, že osudy některých osobností zůstávají i po desetiletích uplynulých od konce války stranou všeobecného zájmu. A nejsou to osudy ledajaké. K jedincům, kteří si jako průkopníci skautského odbojového hnutí bezesporu zaslouží naši pozornost, patří jistě Milan Bayer. Jeho osudy by vydaly na objemný román – a přesto se v historické literatuře z období druhé světové války s jeho jménem prakticky nesetkáme.

Milan Bayer byl členem 1. skautského oddílu v Ostravě, kam přišel z Náchoda. V Moravské Ostravě absolvoval čtyři třídy reálky a ve Vítkovicích čtyři třídy vyšší průmyslové školy s maturitou. Poté studoval v Brně na Vysokém učení technickém. Kamarádi z oddílu ho hodnotili jako výrazně charismatický typ sportovně založeného staršího skauta s velkým vlivem na ty mladší, pro které byl vždy příkladným vzorem. Což je hodnocení, které se mnoho neliší od charakteristik, jež Milana – už jako důstojníka československé armády – provázely i v následujících letech:

Sebevědomý, čestný, svědomitý a houževnatý, stále se zdokonaluje samostudiem. Tělesně všestranně způsobilý sportovec. Bez škodlivých vlivů a návyků. Jeví o všechno zájem. Velmi iniciativní, spolehlivý, velmi dobrého společenského chování. K podřízeným přísný, ale spravedlivý; nestrpí nedbalost a výcviku podřízených je ochoten věnovat svůj volný čas.26

Skautem se stal v době, kdy duší veškerého skautského dění v Ostravě byl profesor reformního reálného gymnázia Karel Smolík, rodák z pražského Žižkova, který skautskou výchovnou metodu poznal přímo u A. B. Svojsíka, zakladatele skautingu u nás. Profesor Smolík věnoval výchově mládeže velkou péči a jeho působení nezůstalo bez vlivu. Měl k tomu ostatně všechny důležité předpoklady: výchovu k čestnosti, pravdomluvnosti, věrnosti a pěstování pozitivních charakterových vlastností prvorepubliková společnost všemožně podporovala a brzy rozpoznala, že skauting ve své tehdejší podobě byl základem těchto požadovaných vlastností. Bylo zřejmé, že výchova a cíle skautského hnutí nepochybně přispívají k tvorbě občanské společnosti. Dalo se tedy očekávat, že z morálně pevných jedinců vyrostou dobří občané. V případěMilanaBayera se tento předpoklad – alespoň pro dobu válečnou – zcela naplnil. O mnoho let později však podobnou zkoušku už nezvládl.

Právě na něj se s žádostí o spolupráci obrátil generálVicherek v době bezprostředního ohrožení republiky po polském záboru Těšínska v říjnu roku 1938. Poprvé se jeho jméno objevuje v již zmíněné zprávě generála Hrabčíka, kde se konstatuje:

V šeptané propagandě na Těšínsku vyskytuje se velmi často jméno brigádního generálaVicherka, rodáka z Petřvaldu, jako jednoho z hlavních vůdců Slezského odboje. Spojení mezi tímto generálem a Těšínskem prý obstarává zvláštní kurýr, podporučík v záloze MilanBayer z Moravské Ostravy.27

A ten se ujal svého úkolu opravdu energicky. O svém tehdejším působení napsal:

V říjnu 1938 byl jsem generálem Vicherkem pověřen odvézt z 2. oddělení hlavního štábu ministerstva, kterému velel plukovník Moravec^28, zbraně pro odbojovou činnost na Ostravsku. Této jsem se pod vedením generála Vicherka a plukovníka Satorieho věnoval až do března 1939, kdy jsme dostali rozkaz vše ukrýt – i zpravodajskou vysílačku, kterou jsem později předal do Varšavy – a odstěhoval se z Ostravska.29

Ono strohé konstatování však v sobě skrývá barvitý příběh. Považuji za důležité publikovat zde stať sepsanou Milanem Bayerem a nazvanou Začátky organizace Slezský odboj, která se po roce 1948 dostala za hranice a zpět do Prahy doputovala po mnoha desetiletích teprve nedávno. Byla uložena v osobním archivu Bayerova přítele Jaroslava G. Polacha a do Čech ji přivezl jeho švagr Miroslav Mocek, který dnes žije v Kanadě. Díky jeho svolení a pochopení se tedy dozvídáme dosud nepublikované skutečnosti osvětlující okolnosti, za jakých se Slezský odboj utvářel.

Začátkem října 1938 stěžoval si velitel demarkační skupiny čs. vojsk na Těšínsku generál Hrabčík u ministra národní obrany na odpor, který kladou různé skupinky civilních obyvatel na Ostravsku při předávání československého území polské okupační správě, a žádal zákrok policie. Současně se obraceli někteří obyvatelé Těšínska na generála Vicherka o pomoc proti brutálnostem ze strany Poláků; proto mne generál Vicherek jako Ostraváka vyslal na Těšínsko, abych se snažil zjistit skutečné poměry a možnost pomoci.

Současně náčelník hlavního štábu generál Krejčí utvořil pro otázky Slezska komisi, jejímiž členy byli mimo jiné generál Vicherek a podplukovník generálního štábu Vlček.30 Komise učinila v říjnu 1938 tyto závěry:

– nepodporovat [demarkační] komisi, která dle názorů místních občanů ustupovala nepřiměřeným polským požadavkům velmi benevolentně

– podpořit odbojové skupinky na území Ostravska tak, aby byly schopny čelit polským bojůvkám v té době na Těšínsku operujícím a které svými činy připravovaly půdu polské straně pro [demarkační] jednání

– zajistit cílevědomé jednání jednotlivých odbojových skupin tak, aby se vzájemně neohrožovaly – zajistit, aby se v budoucnu všechny odbojové skupiny zaměřily na ilegální činnost vůči německým okupantům.

Dne 14. října 1938 pozvali generál Vicherek a plukovník Vlček plukovníka Jana Satorie, velitele 4. hraničářského pluku, na něhož učinil generál Hrabčík udání pro maření činnosti delimitační skupiny, a mne do budovy MNO, kde bylo dohodnuto, že generál Vicherek naváže mým prostřednictvím styk s některými odbojovými skupinkami s cílem sjednat cílevědomý postup. Plukovník Satorie měl zajistit, aby vedoucí skupin slezského odboje byli včas informováni o činnosti a cílech demarkační skupiny a měli alespoň částečnou možnost ovlivnit demarkační jednání v náš prospěch, protože členové mise generála Hrabčíka neznali místní poměry. Druhé oddělení Hlavního štábu generála Bareše^31 zajistí shromáždění zbraní zkonfiskovaných henleinovským skupinám v severních Čechách a předá je mně, který je dopravím do Ostravy vedoucím význačnějších odbojových skupin. Podplukovník Mašín^32 pak předá do Ostravy vysílací stanici, která bude informovat 2. oddělení hlavního štábu o nenadálých a naléhavých situacích.

Pro realizaci těchto záměrů navázal jsem postupně styk s řadou odbojových skupin a po dohodě s nimi, zejména pak s prof. Kubátem, dr. Jaroslavem Polachem, Františkem Cimmerem^33 a Stankušem z Radvanic jsme vybrali několik skupin, které byly schopny zacházet se střelnou zbraní. Těmto skupinám jsem přivezl celkem čtyři bedny zbraní, každou o váze asi 320 kilogramů, které mi předal poručík Pristach z hlavního štábu ministerstva národní obrany. Zbraně jsem vozil jako spěšninu vlakem a z nádraží Ostrava-Přívoz je odvážel mlékárenský vůz, který zajistil majitel prodejny mléka v Ostravě pan Josef Pach [jehož syn, skaut Vladimír Pach, pracoval aktivně ve Slezském odboji, pozn. aut.] a zaměstnanec ostravského Autoklubu Vladimír Skotnica. Vysílací stanici jsem převzal v Praze od kapitána Müllera i s volacími znaky, které se měnily stejně jako šifra s datem provozu. Celkem jsme uskutečnili třináct oboustranných spojení, a to hlavně z budovy okresního soudu v Ostravě, z bytu dr. Polacha a z bytu mých rodičů.

Protože při přestřelkách docházelo k vážným zraněním, a to mimo jiné též pro nedostatečný výcvik, svolali jsme (Kubát,Polach, Stankuš) vedoucí skupinek asi čtyřikrát do bytu mých rodičů. Těchto schůzek se zúčastnilo vždy asi dvacet pět pracovníků, z nichž někteří byli evidentně vysláni polskou stranou. Proto jsme tento způsob instrukcí museli zrušit. Krátce nato jsem byl předveden na policejní ředitelství v Ostravě a vyslýchán pro činnost, která prý mařila práci demarkační komise. Celou situaci zachránil dr. [Oldřich] Maláč, který třetí den vyšetřování zařídil, aby hlavní vyšetřující soudce byl služebně povolán mimo Ostravu a dr. Maláč posléze vše urovnal. Protože řada akcí odbojových skupin probíhala živelně a s nezdarem, zařídili Kubát s Polachem, aby Stankuš z Radvanic byl uznán řadou skupinek za vedoucího celé ozbrojené složky odboje.

V prosinci 1938 svolal Stankuš celkem asi 250 příslušníků skupin do hasičského sboru v Ostravě, kde mimo jiné promluvil plukovník Satorie, který vysvětlil, co se v současném stavu dá podniknout pro zmenšení utrpení obyvatel Těšínska, a důrazně upozornil, že přes svízelnou situaci je hlavním nepřítelem německá říše a vše, co se podniká, je nutno zaměřit tímto směrem. To proto, že některé skupiny byly kontaktovány německými agenty s cílem vyvolat chaos. Obdobnou schůzku jsme zorganizovali v Národním domě ve Frýdku, kde [plukovník] Satorie opět informoval členy skupin jak o cílech pomoci Těšínsku, tak i o nebezpečí ze strany německé říše.

Od ledna do března 1939 mi nejsou známy vážnější akce odbojových skupin. Koncem března 1939 nastala v důsledku okupace Čech a Moravy situace, kdy někteří naši občané přecházeli hranice do Polska, kde však byli polskými orgány předáváni Němcům. Po zajištění možnosti přechodu byl jsem poslán generálem Vicherkem a majorem Hájíčkem^34 do Varšavy k [plukovníku] Kumpoštovi^35, který jednal s polskými úřady, aby byl čs. občanům umožněn bezpečný průchod Polskem.

Mezitím bylo prostřednictvím vyslance Osuského v Paříži dohodnuto, že Francie převezme čs. vojenské specialisty, především však letce a tankisty. Jel jsem proto s generálem Kumpoštem na československý konzulát v Krakově, kde zástupci konzulátu s polskou stranou projednali zřízení uprchlického tábora pro naše občany. Z Krakova do Prahy jsem zajistil spojení, které obstaral pan Mocek z Petřvaldu tím, že šachtou z Petřvaldu na polské straně dopravoval písemnosti do Radvanic, kde je přijímal Dr. Polach. Sám jsem přivezl z Varšavy kopii dohody Osuského s ministerstvem války Francie o převzetí našich letců do cizinecké legie.

Major Hájíček, pověřený generálem Bílým^36 žádal po mně a asi dvou dalších, abychom opět navázali styk s odbojovými skupinami ve slezském pohraničí, a to pro zajištění přechodů našich občanů do Polska. Takto se aktivovaly prakticky všechny odbojové skupiny a pod jejich vedením bylo v provozu nejméně pět cest, jimiž bylo možno převést čs. občany do Polska. Občany, kteří nebyli schopni delší chůze, jsme převáželi v nákladních vlacích, a to jak přes Šenov, tak přes Michálkovice. Touto cestou přešli všichni význačnější političtí a vojenští pracovníci, sám jsem přivedl do Ostravy profesora Stránského^37, monsignora Šrámka^38, Hálu^39, Vojtu Beneše^40, ale též Reicina^41 a řadu dalších. Jednotlivci se hlásili heslem (např. Radlické mléko) v Autoklubu (Vladimíru Skotnicovi) či v mlékárně (Josefu Pachovi) nebo rovnou u dr. Jaroslava Polacha.

Československá Zbrojovka vlastnila v Petřvaldě důl, jehož ředitelem byl dr. Sach. Tento obdržel v Praze v mé přítomnosti celkem 3 420 000 polských zlotých, aby zařídil předání 20–40 zlotých každému, kdo z našich hranic přešel. Už při své druhé cestě do Varšavy a Paříže jsem se přesvědčil, že dr. Sach byl agent Gestapa a pečlivě zaznamenával jména všech, kteří přešli.

V červnu 1939 jsem byl vyslán instalovat na našich velvyslanectvích ve Varšavě a v Paříži vysílací stanice a navázat spojení s Prahou. Vysílačky a potřebné zařízení přenesli členové odbojových skupin z Radvanic do Petřvaldu šachtou [z jámy Ludvík v Ostravě-Radvanicích v Protektorátu do jámy Hedvika v Petřvaldu na Poláky okupovaném území, pozn. aut.]. V Petřvaldě jsem stanici vyzvedl a odvezl do Krakova. Zde již byl poručík letectva Jiří Král, majorSvoboda a řada dalších včetně dr. Maláče z Ostravy. Konzulární zřízenec (Kučera?) byl rovněž agent Gestapa a sám jsem ve třech místnostech konzulátu nalezl odposlouchávací zařízení. Dr. Sach znal mým prostřednictvím Miladu Káňovou, dnes manželku Františka Cimmera.42Tu a řadu dalších udal Gestapu, které takto objevilo síť odboje v Ostravě, a to organizaci podplukovníkaKlímka a dalších, se kterými od dubna 1939 odbojové skupiny navázaly styk, a to jak za účelem přechodu hranic, tak i pro organizaci Obrany národa.

Tento stručný přehled podávám proto, že – pokud je mi známo – není nikde zachycena dějinná souvislost organizace Slezský odboj s ostatními složkami.43

Jak už víme, do odbojové práce zapojil Milan Bayer rovněž své skautské přátele, bývalé členy ostravského 1. oddílu, Jaroslava Polacha a Augustina Mertu. Vznikla tak první „trojka“ a „trojkový systém“, v němž každý znal pouze svého nadřízeného a podřízeného, pak fungoval až do konce války. Svědčí to o jeho úspěšnosti, ale na druhou stranu taky působí potíže těm, kdo se pokoušejí celou činnost rekonstruovat.

První trojice pracovala jako převodová páka mezi Slezským odbojem a skauty. Následně – také díkyPolachovi – se zapojili tehdejší činovníci 1. oddíluVladimír Pach a VladimírČermák a po nich další a další. Organizace se rozrůstala, ale měnily se politické okolnosti, kterým bylo nutné činnost přizpůsobit. Slezský odboj se po březnu roku 1939 přeorientoval na spolupráci s polskými pohraničními orgány. Důvod byl nasnadě: zbytek Čech a Moravy začali okupovat Němci, společní nepřátelé, a vznikla celonárodní vojenská odbojová skupinaObrana národa, která potřebovala mít únikovou cestu právě do Polska volnou. GenerálVicherek pověřil řízením ostravské skupiny ON majora generálního štábu Jaroslava Hájíčka, krycím jménem Petra, velitele zpravodajské služby domácího odboje. S tímto důstojníkem se MilanBayer velmi dobře znal. Situace se dramaticky měnila, a bylo tedy třeba přizpůsobit priority v odbojové práci. Do hry vstupují další důstojníci představující spojnici mezi skauty a Obranou národa – generál Prokop Kumpošt, plukovník Čeněk Kudláček, plukovník Václav Vlček, podplukovník Josef Mašín a další.

1. března 1939 nastoupil Milan Bayer jako konstruktér do plzeňské Škodovky, aby zde na rozkaz generálaVicherka vytvořil pobočku Obrany národa. Na Ostravsku nicméně odbojově působil dál. Za pomoci skautských přátel pracoval na organizaci sítě přechodů ohrožených lidí do Polska, specializoval se na převádění svých kolegů letců. Odhaduje se, že v první vlně, čili před začátkem německé okupace Polska v září 1939, přešlo přes Ostravsko a Těšínsko za polskou hranici na 5000 lidí.44Podíl, který na tomto podniku měli slezští skauti, přitom není vůbec bezvýznamný: přes sedm set převedených.45Pokud jsou tyto údaje správné, jedná se skutečně o nezanedbatelnou položku a významný příspěvek skautů k vybudování československé zahraniční armády.

Převádění ovšem nešlo hladce a navíc někteří důstojníci, kteří měli v zahraničí splnit své úkoly a vrátit se zpět do Československa, odjeli nadobro a nechali domácí odbojáře beze zpráv.Bayer na přání svých nadřízených do zahraničí několikrát vyjel také, aby splnil zadané úkoly, ale vrátil se, jak mu bylo uloženo.

Nicméně jeho odbojové působení pokračovalo také v Plzni. Zde organizoval a vedl destrukční skupinu pro jižní Německo a skupinu pro závodní zpravodajství ve Škodovce.

V následujícím období předala tato skupina do zpravodajského oddělení ústředního velení Obrany národa více než 180 fotografií konstrukčních výkresů nových zbraní, dále zprávy o vyráběné výzbroji, o zakázkách pro nově budované nacistické podniky, například pobočky koncernu Hermann Göring Werke v Linci, i o strojích dodávaných Škodovkou pro chemický průmysl. Skupina ohlásila i technická data pevnostních děl a tankových kanónů včetně počtu vyráběných kusů a termínů jejich dodání wehrmachtu.46

Po roce intenzivní odbojové práce, 25. října 1939, Gestapo zatkloBayera v jeho plzeňském bytě, přestože ho Hájíček varoval, aby domů nechodil. Zatčení naštěstí nesouviselo s činností v Plzni, jinak by totiž Bayer skončil na popravišti. Souzen byl ve skupině se svými spolupracovníky z Ostravska: ředitelem Zbrojovky BrnoJosefem Kocmanem,Františkem Cimmerem z Ostravy-Radvanic a Zdenkou Smekalovou. Obžaloba je vinila z přípravy velezrádného podniku proti Říši, z vytváření a podpory odbojových skupin, přičemž všichni obvinění měli tyto činy spáchat zčásti v zahraničí. Milan Bayer k tomu všemu byl obviněn ještě z toho, že zajišťoval přechody hranic lidem, kteří měli v úmyslu vstoupit do československého legionu v Polsku.

Nutno říct, že jakkoliv bylo zatčení a následně věznění strašlivé, podařilo se Bayerovi odvést pozornost Gestapa od důležitých aktérů odbojového dění ve Slezsku, a tím minimalizovat nebezpečí zatčení dalších lidí. Při výsleších vždy uváděl pouze to, co už Němci prokazatelně věděli, využíval minimálních možností a velmi úspěšně dokázal mást vyšetřovatele. O svých kontaktech se Slezským odbojem hovořil pouze jako o „sblížení“, přičemž uváděl, že členem této organizace nikdy nebyl. Dokonce se snažil bagatelizovat roli Slezského odboje tím, že podle jeho poznatků spolupracovaly tyto skupiny také s německými organizacemi v Ostravě (což nebyla lež, protože v době protipolských výbojů Němci mnohé buňky Slezského odboje skutečně několikrát kontaktovali). Snažil se dokázat, že po přestěhování do Plzně se pro odboj více neangažoval. Záměrně hovořil o lidech, kteří ve Slezském odboji hráli malou nebo vůbec žádnou roli, a například o majoru Hájíčkovi, řídícím důstojníkovi z druhého oddělení štábu MNO a svém příteli, vypovídal takto:

Byl jsem představen jednomu majorovi, jehož jméno mi není známo. Údajně měl být majorem štábu nebo generálního štábu. Vzpomínám si, že jeho jméno obsahovalo hlásky „Haj…“.47

Bayer prostě Gestapo vodil za nos. O Obraně národa v jeho výpovědi nepadlo ani slovo, jakkoli jsou vyšetřovací metody Gestapa známé, a z dostupných materiálů vyplývá, že ani s Milanem Bayerem gestapáci nezacházeli v rukavičkách: po sérii výslechů v roce 1942 vážil třicet šest kilogramů a měl proraženou lebeční kost. 18. března 1943 byl odsouzen senátem lidového soudu v Berlíně k trestu smrti za zemězradu, velezradu a napomáhání nepříteli. Na popravu čekal do konce války. Prošel věznicemi v Plzni, v Brně, na Pankráci, v Breslau (Wrocław) a Wohlau (Wołów), a pokud je pravda, co sám uvádí, tak celou anabázi zakončil 30. dubna 1945 v berlínské věznici. O tomto úseku Bayerova života víme velmi málo. Nelze se divit – Bayer, jako mnozí jiní lidé postižení podobným osudem, o svých traumatických zážitcích odmítal hovořit. Přesto se však zachoval alespoň stručný záznam, z něhož lze rekonstruovat určitou část toho, co chtěl Bayer pohřbít hluboko v sobě, neboť Jaroslav Polach ve svých pamětech uvedl:

S Milanem jsme se sešli v Praze na konci prosince 1945, poté, co jsem byl konečně propuštěn z nemocnice RAF ve Wiltshire. Zdálo se mi, že byl fyzicky v pořádku, jeho pětiletý pobyt v nacistickém vězení se na něm zdánlivě neprojevoval. Opět pracoval ve špionážních službách jako kapitán letectva a oženil se s dcerou generála Českého, se kterým se setkal ve vězení. Změnil si jméno, přijal příjmení manželky. Stal se z nějMilanČeský. Vzpomínali jsme na mnoho věcí, ale on nebyl připraven hovořit o své odbojové činnosti, vězení a mučení, o tom všem, čím prošel. Pořád to v něm vyvolávalo emoce. Jen jednou, asi o rok později, zmínil, že ho Gestapo podrobilo jisté bestiální proceduře. Vzali ho k popravě přátel a spolupracovníků z Obrany národa a předstírali, že také jeho hodlají popravit. Poté, co viděl hlavy svých přátel kutálející se v písku a svou hlavu měl připravenou na špalku, odvedli ho opět do cely – aby ho opět vyslýchali a mučili. Mezi popravenými měl být takéVladimír Skotnica, bývalý skautský oblastní vůdce v Ostravě, náš blízký přítel a spolupracovník v tamější síti Slezského odboje a Obrany národa.

[…] Milana zachránila skutečnost, že byl bývalým politickým vězněm. Nějakou dobu ještě pracoval v Obranném zpravodajství, vedeném známým komunistickým generálem Reicinem. Zúčastnil se komunistických operací řízených z východního Berlína. Později byl vzat do vazby, propuštěn, opětovně vzat do vazby a posléze armádu opustil, aby žil jako úspěšný spisovatel a špičkový odborník v oblasti elektronických komunikací.48

Poválečné osudy Milana Bayera-Českého byly neméně spletité a složité. Jak už víme, krátký čas pracoval pro vojenské Obranné zpravodajství (OBZ) a posléze byl jmenován do velitelské funkce v Leteckém výzkumném ústavu v Praze-Kbelích. To už se ale schylovalo k únorovému puči a nepomáhala ani záštita, jakou svému druhu v odboji poskytoval generál Vicherek. Obvinění, za která byl po únoru 1948 vzat do vazby, ani zdaleka nenaplňovala skutkovou podstatu jakéhokoliv trestného činu. Jednalo se o zcela vykonstruované obvinění ze sabotáže, spočívající v údajném zadržování vysoce důležitého speciálního materiálu, který hromadil ve skladech a nedodával příslušným útvarům, čímž měl být ochromen bojový výcvik. Krom toho měl nedbale vykonávat velitelskou funkci, svým podřízeným umožnil přechovávání písemností protistátního charakteru, rozšiřoval nepravdivé zprávy a hrubě urážel vedoucí činitele československé armády. Dále byl obviněn ze spolčení s bývalými kolegy za účelem „ilegálního úletu do zahraničí“, ke kterému nakonec nedošlo, ale jen proto, že jeho iniciátory mezitím zatkli. Vojenský prokurátor Českému rovněž kladl za vinu, že rozšiřoval nepravdivé a poplašné zprávy mezi jinými důstojníky, čímž měl způsobit útěk několika z nich do zahraničí. V únorových dnech roku 1948 měl hrubým způsobem urážet prezidenta republiky a vládní činitele spojeneckého státu (o který stát se jednalo, je nasnadě). Přes tato vykonstruovaná obvinění, která jiným vystačila na desítky let kriminálu, nebyl Milan Český nikdy pravomocně odsouzen. Ve vězení pobyl necelý rok a poté byl – bez soudu a bez vysvětlení – propuštěn. Oficiální důvod celého uvěznění, který ale samozřejmě neměl právní platnost, zněl, že se Český zcela „odcizil dělnické třídě“. Vzápětí poté byl s okamžitou platností propuštěn z činné vojenské služby a hodnostně degradován.

Byl izolován tak důkladně, že se ocitl na dně jako společenský vyvrhel se zničeným zdravím, zbavený existenčních možností a vystavený neúměrnému tlaku. Během let se z opraváře žehliček vypracoval na uznávaného odborníka: patřil k zásadním průkopníkům televizní techniky v Československu a propagoval tzv. dálkový příjem televize, což byl vzletný eufemismus pro sledování německé a rakouské televize v československém vnitrozemí. Psal odbornou literaturu a jeho knihy se dostaly jednak do knihovniček všech domácností, které vlastnily televizní přijímač, a jednak se staly neodmyslitelnou pomůckou odborníků. Měl zásluhu na vzniku sítě televizních opraven (Multiservis) – uvědomil si, že bez servisní infrastruktury není další rozvoj televizního vysílání možný. Co se týče akademické kariéry, několikrát se uvažovalo o jeho profesuře na ČVUT, ale každou akci ze strany školy nakonec zastavila politická síla. Jeho odborné kvality ilustruje způsob, jakým získal titul kandidáta technických věd v oboru radioelektroniky, přičemž jako jediné období, kdy se mohl o tento titul ucházet, připadal v úvahu rok 1968. Podle toho, co o svém otci říká Tomáš Český, měl jako disertační práci předložit seznam relevantních prací z minulosti, které akademická obec vysoce ohodnotila, a titul CSc. pak obdržel v říjnu 1969.49 Hodnost majora dostal nazpět až in memoriam v roce 1991, kdy byl současně mimořádně povýšen do hodnosti plukovníka.

Zde by příběh mohl končit. Nekončí: Milan Český patřil nejen do řady těch, kteří bojovali proti nacismu, ale i těch, kteří v konfrontaci s komunistickým režimem o svou neohroženost bohužel přišli. V roce 1958 se jako agent Kučera stal spolupracovníkem StB^50, přičemž je ironií osudu, že stejné krycí jméno měl podle vzpomínek Českého jistý agent Gestapa na československém konzulátu v Krakově (viz výše). Jaké byly přesné důvody, které Českého k podpisu vázacího aktu přiměly, se nejspíš nikdy nedozvíme. Ze spisu uloženého v Archivu bezpečnostních složek je nicméně patrné, že byl pod silným nátlakem StB, která mu pravděpodobně vyhrožovala dalším vězněním. Není proto divu, že pro něj po mnohaletém pobytu v nacistických koncentrácích a bestiálním gestapáckém fyzickém i duševním mučení, stejně jako po roce stráveném v komunistické věznici, byla představa dalšího pobytu v bolševickém „vězeňském ráji“ nepřijatelná. Spolupráce se Státní bezpečností se mu tak mohla jevit jako východisko, jako únik z nejednoduché a nejednoznačné situace.

Co na tom ale člověka zarazí nejvíc: svého vysokého renomé z doby války využíval Český k tomu, aby pod taktovkou StB „vytěžoval“ i své nejlepší přátele a spolupracovníky z Obrany národa a Slezského odboje. Pořád to byl v zásadě zpravodajský důstojník a jako takový získával zprávy jakýmkoliv způsobem, tedy i za tu cenu, že o důvěru přátel přijde. Snad přitom ani nemyslel na to, že je vystavuje neúměrnému riziku – každému z nich totiž hrozilo minimálně předvolání na služebnu StB. Jak vidno, ani osudy statečných bojovníků proti bezpráví nekončily ve finále pokaždé jednoznačně.

26VÚA, Sbírka kvalifikačních listin,Milan Český-Bayer.

27Zpráva divizního generála FrantiškaHrabčíka.Vojenský ústřední archiv, fond MNO – hlavní štáb 1919–1939, 3. oddělení, č. j. 5396/1939.

28František Moravec, brigádní generál, přednosta 2. oddělení hlavního štábu armády. Se zpravodajským materiálem a nejbližšími spolupracovníky odletěl v březnu 1939 do Londýna, kde zpravodajsky pracoval ve prospěch Edvarda Beneše. Po návratu do Československa v červnu 1945 byl komunisty obviněn z nedodržování služebních postupů a po únoru 1948 znovu odešel do exilu.

29Archiv bezpečnostních složek, fond 325, Stíhání nacistických válečných zločinců, sign. 325-155-13 Obrana národa Škodovka Plzeň.

30Václav Vlček, pplk. gen. štábu, 22. 1. 1939 zvolený velitelem Junáka, zapojený do Obrany národa. Pro ohrožení života opustil v červnu 1939 Protektorát. Dostal se přes Polsko do Francie, kde se stal nejbližším spolupracovníkem generála Sergěje Ingra, s kterým organizoval první československé vojenské jednotky. Po kapitulaci Francie v červnu 1940 se s čs. vojenskou jednotkou přemístil do Velké Británie, kde působil jako člen hlavního čs. vojenského velení. Pro propagaci naší republiky a kultury vytvořili čeští skauti s jeho souhlasem putovní výstavu, která putovala po Anglii celé tři roky a kterou vidělo na půl milionu lidí. Po návratu z emigrace byl Václav Vlček velitelem armádního sboru v Banské Bystrici. Po únoru 1948 musel se svojí rodinou znovu emigrovat. Po kratším pobytu v Německu odjel do Kanady a usadil se v Montrealu. Podílel se zde na kulturní a sociální práci mezi krajany. Zemřel 9. 5. 1997. (Převzato zejména z knihy Bruno BřečkyKronika čs. skautského hnutí, Brno 1999.)

31Zde se jedná o omyl, MilanBayer měl pravděpodobně na mysli generála Aloise Bureše.

32Josef Mašín, podplukovník dělostřelectva, brigádní generál in memoriam. Neuposlechl rozkaz ke kapitulaci, byl však nadřízenými pacifikován. Spolu s Balabánem a Morávkem založil odbojovou skupinu nazvanou pozdějiTři králové. Zatčen Gestapem v květnu 1941, v červnu 1942 popraven na střelnici v Praze-Kobylisích.

33František Cimmer byl do roku 1938 řídícím učitelem měšťanské školy v Petřvaldu, po záboru Těšínska pak v Ostravě-Radvanicích. V Breslau byl odsouzen do káznice na doživotí. Vězněn byl v Golnově u Štětína, odkud byl koncem roku 1944 přeřazen do solných dolů v Hannoveru, kde se dočkal osvobození. Po válce (do roku 1950) působil jako vedoucí odboru školství a kultury na expozituře Zemského národního výboru v Ostravě. V souvislosti s procesem Rudolfa Slánského byl vyloučen z KSČ, pracoval ve Státní vědecké knihovně, poté jako pedagog na konzervatoři a následně na střední ekonomické škole. Zemřel devadesátiletý v roce 1994.

34Jaroslav Hájíček, podplukovník generálního štábu, velitel zpravodajců v Obraně národa, stál u jejího vzniku. Po odchodu do zahraničního odboje působil na Blízkém a Středním Východě. V 50. letech vězněn na Mírově.

35Prokop Kumpošt tehdy v Polsku zastával funkci čs. vojenského atašé, který misi nepředal Němcům. V zahraničním odboji spolupracoval s Františkem Hieke-Stojem a Jaroslavem Kašparem-Pátým. Na sklonku války působil v Londýně. Po únoru 1948 degradován na vojína a nuceně vystěhován z Prahy.

36Armádní generál Vojtěch Bílý (1872–1941) byl zakladatel Obrany národa a také její první vrchní velitel. V listopadu 1940 byl zatčen Gestapem, vzápětí po nástupu Reinharda Heydricha do funkce říšského protektora odsouzen k trestu smrti a zastřelen.

37Jaroslav Stránský (1884–1973), vysokoškolský profesor, politik, právní teoretik. Vedl Lidové noviny. Za války členem exilové vlády, ministrem v různých resortech byl také po návratu do Československa. Patřil mezi oponenty Benešových dekretů. Po únoru 1948 odešel do druhého exilu, působil v Radě svobodného Československa a dalších organizacích. Hlasatel BBC a Svobodné Evropy.

38 Jan Šrámek (1870–1956), kněz a politik, dlouholetý předseda ČSL. Po útěku do zahraničí v červenci 1939 premiérem obou exilových vlád v Londýně. Po válce působil jako náměstek předsedy vlády. Po porážce demokratických sil se v březnu 1948 spolu s Františkem Hálou pokusil o druhý odchod do exilu, byl ale zatčen a doživotně vězněn. Zemřel v nemocnici Na Bulovce pod cizím jménem v dubnu 1956.

39 František Hála (1983–1952), kněz, pracoval v různých funkcích v ČSL. Do exilu odešel společně s Janem Šrámkem, členem československé Státní rady. Po válce místopředsedou ČSL a ministrem pošt. Při druhém pokusu o útěk po komunistickém převratu zatčen a do konce života vězněn.

40 Vojta Beneš (1878–1950), starší bratr druhého prezidenta Československa. Původním povoláním učitel, později novinář. Účastník prvního i druhého zahraničního odboje. V období první republiky sociálně demokratický poslanec a senátor. Po únoru 1948 se vzdal poslaneckého mandátu a po smrti Eduarda Beneše odešel potřetí do exilu v USA, kde krátce nato zemřel.

41 Zde se pravděpodobně jedná o omyl. Bedřich Reicin (1911–1952) zůstal v Protektorátu a vystěhovalecký pas do Šanghaje obdržel teprve v roce 1940, avšak cestou vystoupil z vlaku v Moskvě. Po internaci v táboře Oranki působil v 1. čs. armádním sboru jako komunistický aktivista. Po válce byl v roce 1945 jmenován přednostou Obranného zpravodajství a náměstkem ministra národní obrany. Aktivně se podílel na komunistickém převzetí moci v armádě, asistoval u řady zinscenovaných provokací a justičních vražd. Nakonec se stal obětí systému, který pomáhal vybudovat: v procesu s Rudolfem Slánským ho jeho vlastní souvěrci odsoudili k trestu smrti, tělo poté spálili a popel vysypali na silnici za Prahou. Zajímavé mimochodem je, že v zájmu poškození dobrého jména skautingu soud neopomněl zdůraznit, že Reicin byl v mládí členem židovské skautské organizace.

42Zde jde ve vzpomínkáchMilanaBayera o omyl: manželkouFrantiška Cimmera nebyla Milada Káňová. Cimmer měl před zatčením na podzim roku 1939 těsně před svatbou s Miroslavou Miškovcovou, s níž se pak také ihned po svém návratu z německých věznic a koncentračních táborů oženil.

43Bayer, Milan.Začátky organizace Slezský odboj. Nedatovaná stať, vznikla pravděpodobně před únorem 1948.

44Český antifašismus a odboj. Praha : Naše vojsko, 1988.s. 387.

45Pach, Josef.Zpráva o činnosti[skupinyVladimíraČermáka]. Ostrava, duben 1948. Archiv Ostravské rady Junáka. (Příloha č. 2.)

46Gebhart, Jan;Koutek, Jaroslav;Kuklík, Jan.Na frontách tajné války. Praha : Panorama, 1989. s. 92–93.

47Archiv bezpečnostních složek, fond 141 Německé soudy v říši, sign. 141-376-2/I-16.

48Polach, Jaroslav G.The 1939 Attack on Hitler and the „ON“. InKosmas, Journal of Czechoslovak and Central European Studies, vol. 5, no. 1, 1986.

49Archiv autorky,Dopis Tomáše Českého, 26. 9. 2007.

50 Archiv bezpečnostních složek, arch. č. 221512 MV.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stopy vedou k Ivančeně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.