Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky nebo fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu nakladatele.

© Verlagshaus Würzburg GmbH & Co. KG

Flechsig Verlag

Beethovenstraße 5 B

D-97080 Würzburg

Germany

© Copyright by Günter K. Koschorrek

© Translation Vlastimil Dominik, 2010

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2010

ISBN 978-80-7217-741-7

Předmluva

Za těch více než padesát let od skončení druhé světové války napsalo mnoho autorů mnoho knih v celé řadě jazyků. To, co napsal Günter K. Koschorrek, se vymyká z obvyklého rámce. Nebyl žádným vojevůdcem ani vědcem nebo historikem. Ve své knize popsal, co si jako obyčejný voják každodenně zaznamenával uprostřed válečných hrůz. Jeho prožívání války se lišilo od těch, kdo se nacházeli ve štábech nebo na velitelských stanovištích.

Autorovi bylo devatenáct let, když ho dostihla válka ve své nejhorší fázi a převzala nad ním svou neúprosnou moc. V té době už se slovo válka nerýmovalo se slovem vítězství (německy Krieg a Sieg, pozn. překl.). Vyžadovala si boj, vytrvání, utrpení, umírání a zabíjení, provázené také strachem o vlastní život.

Ve válce, do níž byl Koschorrek vtažen, musel poslouchat a nesměl se ptát proč. Většina ještě mladých německých vojáků ve druhé světové válce si v této fázi svého života neuvědomovala nemorálnost, zvrhlost a pohrdání těch, kdo národ do války vedli. Za tehdejších okolností, při cenzuře a řízeném poskytování informací, si to sotva mohli uvědomit. Režim, který bezuzdně a bez zábran sledoval své cíle, vzal celé generace pod přísahu a donutil je k plnění povinností, ostudně zneužil jejich ideály, jejich vlast zavedl do zkázy a pošpinil německou pověst.

Ve starověkém Řecku řekl Perikles ve své řeči k padlým: „Neboť toto jsou naše metody — co nejsvobodněji se pustit do toho, co jsme si co nejlépe promysleli. U jiných lidí podporuje odvahu jen nevědomost, přemýšlení vede ke klesání na mysli!“

Odvaha, jak ji chápal Perikles, je jednou z kardinálních ctností, jejíž přirozená sestra se nazývá spravedlnost. Zakládá se na znalosti toho, co je dobré a co je špatné, co je spravedlivé a co nespravedlivé. Z těchto základů získává svoji hodnotu a ušlechtilost. Tomáš Akvinský říká: „Dobrá pověst odvahy závisí na spravedlnosti.“

Pokud tomu tak není, vystavuje se odvaha nebezpečí, že bude zneužita jako nástroj zla. Musí být zaměřena na něco dobrého, jinak se stane výbojností s vychytralostí, lstivostí nebo šikovným taktizováním se spoustou triků.

Bylo nebezpečné stavět se proti nelidskosti příkazů, proti subordinaci a proti poslušnosti, která se od vojáků vyžadovala. Autor se do takové situace dostal v boji proti partyzánům v Itálii. Neprovedl rozkaz k zastřelení tří zajatých neozbrojených Italů. Kdyby se o tomto odmítnutí dověděl rotmistr, který onen rozkaz vydal, mohlo se Koschorrkovi a jeho druhu Hamannovi stát to stejné, co se stalo 41 sovětským vojákům 17. července 1953 ve východním Německu. Byli zastřeleni podle stanného práva, protože se zdráhali střílet na neozbrojené německé civilisty, k čemuž dostali rozkaz.

Oni, dva Němci v Itálii a jedenačtyřicet rudoarmějců ve východním Německu, velmi dobře věděli, jaký trest je očekává za odmítnutí provést rozkaz. Tehdy v Itálii „jednali vědomě a uváženě a svobodně uvažovali a neklesali na mysli“ a mohli přijít o život jako těch 41 rudoarmějců.

S časovým odstupem se tak vytváří další spojnice mezi koncem války a koncem rozdělení Německa. Poskytuje příklady toho, že odvaha není ctností pouze vojáků.

Odvahu projevili také ti Němci, kteří se v letech po této pohromě, kdy bylo všechno ztraceno, ve východním Německu nesklonili, nýbrž s odříkáním snášeli ústrky a beze slova vytrvávali v nepatrném prostoru mezi zoufalstvím a jiskřičkou naděje.

A je důkazem odvahy, když v roce 1989 požadovali v jednom kostele v Lipsku ženy a muži konec diktatury a uvědomovali si nebezpečí ve státě, který byl ještě schopen se pomstít a potrestat. S tímto požadavkem přišli ve svém městě a ve své zemi, až byly nakonec strženy zdi a svinuty ostnaté dráty.

Když nastane toto propojení mezi válkou a koncem rozdělení Německa, pak se po více než půl století, v době, kdy žijeme v míru, projeví smysl napsat takovou knihu.

My všichni a ti, kdo jsou mladší, nebo ti, kdo přijdou po nás, si tak můžeme uvědomit závazek, že už nikdy nesmíme nechat svobodně sestavené společenství lidí padnout bez ochrany, obrany a odporu do rukou despotů, jejichž moc stojí nad lidskou důstojností a svobodou.

To se vztahuje také na závazek našeho bundeswehru.

Je věcí celého národa a zejména těch, na něž bylo přeneseno vedení ve státě a zodpovědnost za něj, aby závazek bundeswehru zůstal navždy čestný a morálně čistý.

Tento závazek vychází z naší ústavy, čerpá ze zdrojů evropské kultury a je ovlivněn duchem, jenž formuloval Perikles v době antiky.

Má chránit náš mír a naši svobodu proti nebezpečím zvenčí nejen proto, že to stanovuje ústava, ale také proto, že takový závazek je v souladu se samotným svědomím našich vojáků, jak by měli vykonávat svoji občanskou povinnost. K tomu patří také úkol vyžadovaný občanskou společností — spolu s našimi spojenci vystupovat ve světě na podporu lidskosti a míru.

Dr.h.c. Georg Leber,

bývalý spolkový ministr obrany

Úvod

Své nezapomenutelné zážitky z druhé světové války jsem zaznamenal jako varovné připomínky a jako upřímnou vzpomínku na své kamarády z bývalé 1. jízdní divize (v roce 1941 přejmenované na 24. pancéřovou divizi), kterým nebylo dopřáno vrátit se z této neblahé války.

Přál bych si, aby mé záznamy četli také ti, kdo znají tehdejší nacistickou dobu jen z literatury a při naprosté neznalosti působení války na lidi dnes chtějí soudit chování vojáků německého wehrmachtu.

Za zveřejnění svých autentických záznamů děkuji svému bývalému veliteli čety a současnému podplukovníkovi bundeswehru ve výslužbě Ernstu-Georgu von Heykingovi a velmi srdečně děkuji také všem kamarádům z pluku, teprve díky jejichž velkorysé finanční podpoře byly vytvořeny podmínky, abych svoje válečné zápisky mohl nyní předložit čtenářům jako knihu.

Prolog

Není tak jednoduché vybavit si z paměti zážitky z druhé světové války po pěti desetiletích, aby se z nich mohla napsat autentická, chronologicky uspořádaná zpráva. Buď se člověk spokojí s útržky událostí přefiltrovanými pamětí — nebo se značnou fantazií doplní prázdné mezery.

Z té druhé verze by nepochybně vznikla jedna z mnoha knih, které glorifikují válku ve světle nepopiratelných hrdinských činů, nebo by ji záměrně zlomyslně zobrazovala tak, že by čtenář považoval všechny vojáky za krvežíznivé vrahy. Nechci se dopustit ani jedné z těchto chyb. Nechci válku ani oslavovat, ani nějak zatracovat nebo dodatečně upravovat. Chci popisovat skutečnost. Tak, jak jsem sám válku zažíval a pociťoval jako obyčejný voják na ruské frontě od podzimu roku 1942 až do trpkého konce, jen s několika přerušeními kvůli zraněním.

Má to být autentická zpráva z pohledu úplně obyčejného frontového vojáka s vylíčením nezapomenutelných zážitků, dojmů a pocitů.

Má to být dokument o těch mnoha bezejmenných, kdo většinu války prožili ve špinavých dírách ruské země a museli v bojích tyto úkryty opouštět. Nikdo se jich na to neptal, ať to bylo v létě v žhnoucím vedru nebo za deště v blátě po kolena nebo v zimě v řezavém mrazu a na zemi promrzlé na kost nebo v hlubokém sněhu v ledové pustině Ruska. Tito bezejmenní měli jedinou naději, že je možná někdy na krátkou dobu vystřídají a oni si budou moci v týlu trochu vydechnout. Až do té doby byly zákopy a bunkry jejich domovem.

Tam, na hlavní bojové linii, kde se den za dnem strachovali o své životy a zabíjeli své nepřátele, aby sami nebyli zabiti. Kde bojovali se svými jednotkami, ale nakonec byl každý odkázán sám na sebe. Kde se země kolem nich často měnila v planoucí peklo a oni cítili ledový závan smrti, když rozžhavené kovové střepiny a hvízdající kulky pátraly po jejich tělech, aby se do nich hluboko zaryly. Tam, kde se v předpolí hromadila roztrhaná těla jejich nepřátel a pronikavý křik raněných se mísil se slabým voláním umírajících.

O tomto chci psát, protože jsem patřil k nim. Chci psát také o svém strachu a o pochybnostech, o nervech napjatých až k prasknutí, které se u mnohých, na pohled silných a nepřemožitelných vojáků roztřepily jako zpuchřelé konopné lano.

Ale chci psát také o dnech, kdy jsme na to vše nadávali a o nekonečném podněcování síly vůle, která měla zvítězit nad nepřítelem, a dokonce i nad smrtí. A také o době otupělosti, kdy se zabíjení stávalo téměř rutinním jednáním.

Po polovině století samozřejmě už není mnoho těch, kdo by mohli říct, že přežili vražednou válku na ruské frontě nebo nelidské podmínky v zajetí.

Za svůj život děkuji neodůvodnitelnému božímu řízení osudu, který mne, navzdory veškerému strachu z těžkého zranění nebo ze zajetí, zázračně nenechal nikdy pochybovat o tom, že se z tohoto pekla ve zdraví dostanu.

Protože jsem byl v době povolání na vojnu vycvičen ke střelbě s těžkým kulometem, nasazovali mne moji představení také na frontě převážně jako střelce z kulometu a jako velitele kulometné osádky. Nemohu popřít, že jsem se svým rychlopalným těžkým kulometem, usazeným na lafetě a s optickým zaměřovacím zařízením, zabil ve válce s Rusy mnoho našich nepřátel.

Přesto jsem z toho neměl žádný pocit triumfu a necítil jsem se ani jako hrdina. Všechny tyto činy neměly absolutně nic společného s těmi s takovou oblibou popisovanými srdnatými hrdinskými činy.

Moje skutečné podněty k boji vycházely vždy z pocitu sebezáchovy a z panického strachu, že mne společně s mou jednotkou přemůže nepřítel. To jsem později jednou zažil při svém prvním frontovém nasazení v oblasti Stalingradu. Abych tomu zabránil, využil jsem v boji vždycky veškeré schopnosti, které se v průběhu získávání dalších frontových zkušeností stále zdokonalovaly.

V té době jsem si dělal hodně poznámek, abych je po válce použil k sepsání faktografické zprávy. Zpočátku jsem si ještě vedl deník, i když jsme to jako obyčejní vojáci měli zakázáno. Když jsem byl později u bojových jednotek, ukládal jsem si ho během nasazení na frontě v jednom ze svých batohů.

Při jednom z mohutných ruských tankových útoků, 13. prosince 1942 na okraji stalingradského kotle, se naše týlové zabezpečení, a tedy i náš osobní majetek dostaly do rukou nepřítele. Bohužel také můj deník.

Teprve po několika týdnech jsem si během zotavování ze svého prvního zranění doplnil poznámky z této osudové doby. Byly to dny a týdny, kdy jsme se plni zoufalství pokoušeli uniknout ze stalingradského kotle a nakonec se nám při bezhlavé štvanici a za šílené palby téměř sta ruských tanků podařilo uprchnout přes zamrzlý Don.

Od ztráty deníku jsem si dělal poznámky už jenom na kousky papíru, které jsem měl právě po ruce. Popsané papírky jsem potom skládal a úzkým otvorem je zastrkával pod podšívku kabátu uniformy. Během svých krátkých pobytů v lazaretech jsem měl dvakrát příležitost předat lístky matce do úschovy. Byl jsem přesvědčen, že kromě mne nebyl nikdo schopen rozluštit moji čmáranici, která byla částečně psána těsnopisem.

Během pobytu doma o dovolené jsem na základě této inspirace uložil všechny poznámky podobným způsobem pod podšívku svého zimního kabátu. Naposledy jsem ho nosil ještě koncem roku 1940, předtím než jsem byl povolán do motoristické školy v Itzehoe, abych si během předvojenského výcviku udělal řidičský průkaz pro wehrmacht.

Můj zimní kabát byl vánoční dárek a nosil jsem ho vždy s velkou pýchou. V neposlední řadě proto, že měl krásnou barvu holubí šedi a že byl ušitý z velmi kvalitní vlněné látky. To muselo být také důvodem, proč jej moje matka na útěku z Východního Pruska v zimě 1944/45 až do příchodu do malé vesnice v Dolním Sasku stále vláčela s sebou.

Když jsme se po několika měsících ještě ve zmatcích poválečné doby znovu shledali, byl jsem strašně rád, že tento teplý kus oblečení stále mám. Moje poznámky byly v tlusté zimní podšívce sice hrozně zmačkané, ale měl jsem je všechny.

Někdy potom jsem je začal chronologicky třídit. Mé nejtoužebnější přání napsat podle nich později knihu zůstávalo ještě z vícero důvodů nesplněné. Roky plynuly a během nich jsem stále pociťoval nutkání napsat konečně to, co planulo v hloubi mé duše.

Potom přišla doba, kdy jsem své poznámky postrádal a myslel jsem si, že jsem o ně přišel někdy při výměně bytu. Teprve později jsem se dověděl, že jsem je nechal při překotném rozchodu se svou první ženou v polovině padesátých let v našem společném bytě…

Utrpení války stále bolestně vězelo v hloubi mé duše. A změna mnoha dosud platných hodnot lidského života během desetiletí po válce v neuctivost, agresivitu, nenávist a brutální násilí nijak nepřispívala k tomu, abych zapomenul na osudovou dobu poslední války.

Když jsem jednoho dne zcela nečekaně držel v ruce své zápisky z války a přečetl jsem si z nich pár řádek, před očima se mi ihned objevily nezapomenuté výjevy.

Začalo to jedním telefonátem ze Spojených států. Nějaký neznámý ženský hlas s nepřeslechnutelným americkým přízvukem se mne zeptal na jméno a pak mne jednoduše oslovil „tati“. Trvalo nějakou chvíli, než jsem pochopil, že volající je moje dcera z prvního manželství, již jsem od rozvodu v polovině padesátých let neviděl. Byl to nepopsatelný pocit mít najednou dceru, která už byla vdaná a přes noc ze mne udělala dědečka se dvěma vnoučaty.

Když nás, mne a moji manželku, později v Německu navštívila, přinesla s sebou nádherný dárek. Předala mi složku s mými postrádanými podklady, kterou dlouhé roky uchovávala jako jedinou připomínku na svého otce v naději, že se jednoho dne znovu uvidíme.

O několik let později jsem zažil něco, co mne znovu posílilo v mém předsevzetí konečně podle znovu získaných písemných materiálů knihu napsat.

Zjistil jsem, že mnozí mladí lidé, kteří své znalosti o válce získali jen z historických knih nebo z vyprávění, si nemohou vůbec představit skutečnost, jako se to stalo kdysi mně, když jsem se poprvé něco dověděl o první světové válce.

Realita je úplně jiná. Přesahuje dokonce i ty nejodvážnější fantazie, neboť lidská představivost nestačí k tomu, aby pochopila skutečné pocity a dojmy mužů na frontě.

Je nesporné, že mezi vojáky byli i tací, kteří byli svým založením bezcitní a v bitvách bojovali a zabíjeli jako v nějakém rauši. Ale v naší jednotce jsem nezažil žádné skutečně mimořádné brutálnosti, které se bojujícím jednotkám často přisuzovaly.

S psaním zážitků začalo pro mne imaginární opakování bolestivé doby, které jsem v podstatě nikdy skutečně neunikl. Snad se mi to podaří teď, když jsem knihu dopsal.

Neměl jsem v úmyslu uvádět přesně všechna jména nebo označení své jednotky, protože v této knize chci zdokumentovat jen osobní zážitky, své dojmy a vnímání, jakož i svoje pocity a emoce během války. Pokud budou mé záznamy číst ještě žijící příslušníci našeho útvaru, moji jednotku tak jako tak poznají a možná si také ještě vzpomenou na nějaké podrobnosti.

Svoje dnešní vědomosti o nelidské likvidační politice nacionálně socialistických vládců Třetí říše jsem nepojal jako příležitost ukázat své válečné záznamy v širších politických souvislostech. Nebylo by věrohodné čtenářům sugerovat, že já jako mladý voják nebo některý z mých stejně starých kamarádů na frontě jsme mysleli na něco víc než na to, jak ve zdraví přestát tyto nemilosrdné válečné události.

Ačkoliv mi nedalo moc práce uspořádat své ještě čitelné poznámky chronologicky, existuje přesto možnost, že některá data nebo události úplně přesně časově nesouhlasí. V následujících kapitolách popsané příhody a události se však odehrály přesně tak, jak je popisuji, a zaznamenal jsem je naprosto přesně podle skutečnosti. Vzhledem k dlouhému času, který od té doby uplynul, jsem byl schopen všechny dialogy reprodukovat jen tak, aby odpovídaly původnímu smyslu.

Kalmyckou stepí na cestě do Stalingradu

18. října 1942. Sedím na hromádce slámy v nákladním vagonu, který je součástí vojenského transportu, a do svého zbrusu nového deníku zapisuji první záznam, jak mi to jen drkotání jedoucího vlaku dovoluje. Do vagonů jsme nastoupili asi před třemi hodinami. My — to je přibližně tři sta čerstvě vycvičených branců ve věku osmnácti let a také několik svobodníků, desátníků a poddůstojníků.

V našem vagonu, s jedním svobodníkem jako velitelem vagonu, je nás šestnáct. Jakmile jsme si připravili lůžka ze slámy a předpisově jsme si uložili zbraně a zavazadla, dal se vlak s hlasitým písknutím lokomotivy do pohybu. Byl sestaven z dvaceti nákladních vagonů pro mužstvo a jednoho osobního vagonu pro velitelství transportu.

Konečně jsme měli pro sebe trochu času. Poslední tři dny probíhaly poněkud bouřlivě. Na cestě na frontu nás nejprve protáhli vojenským cvičištěm Stablak ve Východním Prusku (prostor jižně od dnešního Kaliningradu, pozn. překl.), kde jsme absolvovali frontovou přípravu. Den předtím se s námi před nasazením v Rusku rozloučil velitel výcvikového praporu v Insterburgu (nyní Černjachovsk v kaliningradské oblasti Ruské federace, pozn. překl.) povzbudivou řečí.

Pro nás to byl pozoruhodný okamžik, konečně dosáhnout cíle výcviku, po kterém jsme se mohli osvědčit na frontě jako plnohodnotní vojáci. Projev velitele nám značně pozvedl pocit hrdosti. Mluvil o slavném německém wehrmachtu, o jeho vítězných bojích a o čestném poslání nasadit všechny síly našich vojenských schopností za našeho Vůdce a naši milovanou vlast. Měli jsme skvělou náladu, mimo jiné také proto, že skončilo období výcvikové buzerace.

Těch šest měsíců výcviku bylo často zatraceně tvrdých, a tak na ně mnozí z nás jen tak snadno nezapomenou. Především kvůli svévolné šikaně řady instruktorů. Oficiálně tomu říkali zavádění disciplíny a tvrdosti. Nejhorší byl poddůstojník Heistermann, bývalý čeledín, jak se říkalo. V mých očích to byl týpek s vysloveně sadistickou povahou. Měl strašnou radost, když mohl ty slabší buzerovat a týrat až k úplnému vyčerpání. Se mnou neměl žádné štěstí, protože jako sportovec jsem byl vždycky v dokonalé formě. To ho často přivádělo k nepříčetnosti a přiděloval mi dodatečnou hlídkovou službu nebo mi zakazoval vycházky.

Také náš velitel čety byl odporný typ člověka. Přišel k nám teprve před dvěma měsíci jako novopečený poručík, arogantní a blazeovaný hejsek ze šlechtického rodu. Měl bledý a opuchlý obličej, velmi měkké rysy a vypadal spíše jako maminčin mazánek. Nikdy jsme ho neviděli bez jezdeckého bičíku. Pošvihával s ním už ráno, když vycházel ze svého pokoje v hedvábném županu, zahalen v hnusném oblaku vůně parfému, který měl zakrýt z něj vanoucí pach alkoholu. Tenhle chlapeček se nás snažil honit v umývárnách sem a tam už od časného rána.

Ale pro nás to teď byla už jen minulost. Před námi byla nová doba, i když s nejistou budoucností. Hned po rozloučení s velitelem jsme vyšli kasárenskou branou ven ve směru k nákladovému nádraží. Je pravda, že naše pochodové písně už dlouho nezněly tak radostně a optimisticky jako v toto slunečné podzimní ráno. Do Stablaku jsme odjeli z nákladového nádraží ve vagonech.

Starší vojáci znali vojenské cvičiště Stablak ještě jako místo proslulé tvrdým vojenským drilem. Nyní sloužilo jako tranzitní tábor pro frontové jednotky. Nikdo nevěděl, na který úsek fronty máme jít. Všechno bylo přísně tajné, a dokonce už před dvěma týdny byl vydán zákaz posílání dopisů.

Během těch tří dnů ve Stablaku jsme neměli ani chvíli klidu. Dostali jsme zde novou výstroj od hlavy až k patě včetně torny, dek, zimního kabátu, opasku, skládací polní lopatky, plynové masky a nové pušky. Uvažovali jsme nad tím, jak to všechno uneseme. V předposlední den jsme absolvovali lékařské vyšetření a píchli nám injekce proti tetanu, tyfu, úplavici a dalším nemocem. Druhý den ráno jsme pak pokračovali dál.

Když nám přidělili potravinové dávky na tři dny, přišel povel nastoupit do vagonů. Od té chvíle začalo luštění hádanky ohledně našeho cíle. Jediný, kdo ho mohl znát, byl desátník s Železným křížem druhé třídy a odznakem za zranění. Ten ale neřekl ani slovo a klidně pokuřoval z dýmky.

On a několik dalších s jedním nebo dvěma prýmky na rukávu přicházeli po vyléčeném zranění z rekonvalescenční roty. Velitel transportu je pověřil dozorem a velením jednotlivým vagonům. Tušili jsme, že se vracejí ke svým původním jednotkám a my jsme určeni jako jejich doplnění.

Někdo zaslechl, že naše jednotka je bývalá jízdní divize přeškolená na tankovou divizi se dvěma granátnickými pluky. Důkazem mělo být žluté lemování na našich výložkách. Byla to tradiční barva této bývalé jízdní jednotky, která se v současné době údajně nacházela u Stalingradu. Mě tyto takzvané záchodové historky nezajímaly a raději jsem vyčkával.

Z šestnácti mužů v našem vagonu je z mé výcvikové roty kromě mne jenom šest dalších. Všechny ostatní znám jenom od vidění. Je tady nejprve Hans Wichert, který má pořád hlad. Další je vytáhlý Warias, pravý krajník z výcvikové roty. Potom je zde Küpper, svalnatý a mohutný blonďák, jako čtvrtý tichý a citlivý Grommel, dále Heinz Kurat, který tak pěkně hraje na foukací harmoniku, a jako poslední Otto Wilke, jenž využívá každou volnou chvíli ke hraní karet. Také teď se jim s několika dalšími horlivě věnuje.

Počasí je dneska zase pěkné, a necháváme proto posuvné dveře vagonu otevřené. Někteří z nás pozorují kolem ubíhající krajinu. Občas zaskřípou brzdy, vlak zpomalí jízdu, projede nějakým malým nádražím a pak zase nabere rychlost.

Z předních vagonů vychází zpěv, ostatní se k němu hlasitě přidávají a také my si s nimi notujeme. V příštích hodinách odezní střídavě všechny písničky, které známe, přičemž „Muß i denn zum Städt’le hinaus“ se opakuje několikrát. Večer se k nám ze sousedního vagonu nese nádherná písnička „Stojí voják na břehu Volhy“. Někdo ji doprovází na foukací harmoniku. Když skončí, je v našem vagonu nápadné ticho. Píseň o vojákovi, který stojí na stráži u Volhy, nám poprvé ubírá na veselosti a vede nás k přemýšlení.

Také mne přepadá něco jako stesk po domově. Vzpomínám na dobu v kasárnách, která v sobě měla přes tvrdý výcvik také něco dobrého. Vzpomínám na naše procházky po Insterburgu a na taneční kavárnu Tivoli, kde se člověk mohl seznamovat s děvčaty. Já jsem byl sice v tomto ohledu poněkud zdrženlivý a v blízkosti děvčete jsem vždycky zrudl, ale dokázal jsem to vtipným povídáním zamaskovat. Až dosud jsem neměl s žádnou ženou trvalý vztah a myslím si, že jsem v tom byl poněkud vybíravý.

Když uplatním tento kriticky hodnotící přístup na naše instruktory ve výcvikové rotě, vychází mi z nich pouhých pět, které uznávám. To byli schopní instruktoři a měli formát. U ostatních jsem měl pocit, že vyžadování vojenského drilu používali jako alibi pro své komplexy a sadistické založení.

Z přemýšlení mne vytrhl prudký zpětný náraz a pištící brzdy. Dlouhý Warias vystrčil hlavu ven a pokoušel se v šeru rozluštit název stanice. Málem si polámal jazyk, protože byl v polštině. Již dlouho jsme v Polsku, jen si toho nikdo nevšiml. Venku toho už není moc vidět, a tak se připravujeme na noc.

Ve vagonu se povinně staví stráže, já ještě nejsem na řadě. V tuto první noc špatně spím. Přes vrstvu slámy cítím údery kol. Jak vlak brzdí a pak zase zrychluje, hází to se mnou sem a tam. Zdá se, že většině z nás to nevadí, protože bez přerušení chrápou.

Ráno zastavujeme na vedlejší koleji. Spolu s ostatními skáču z vagonu a běžím se svou jídelní miskou k lokomotivě. Přinášíme si horkou vodu na holení a trochu se osvěžujeme. Pak se roznáší káva. Víme, že v následujících dnech nedostaneme kromě horké kávy žádné teplé jídlo. Nemáme s sebou polní kuchyni. Za hodinu se pokračuje dál.

19. října 1942. Dnes je neděle, ale nijak to nepoznáváme. V noci už bylo dost chladno, ovšem jakmile zase vyjde slunce, ve vagonu se oteplí. Venku kolem nás ubíhá venkovská krajina. Vypadá chudě, všude jsou dřevěné domky a převládá celkový úpadek. Projíždíme malými vesnicemi, vidíme rolnické domky se slaměnými střechami a v mnoha statcích polorozpadlé cihlové budovy.

Na dalším nádraží jsou lidé. Stojí na kolejích a na nástupišti a mezi nimi je vidět uniformy wehrmachtu — pravděpodobně strážné. Někteří z nás mávají z vagonu, ale nikdo mávání neopětuje. Náš vlak jede docela pomalu, postavy před námi se na nás dívají. Je mezi nimi mnoho žen. Na hlavách mají šátky a muži čepice se štítkem. Vypadají sklíčeně. V rukou drží lopaty a krumpáče a pracují na trati.

Náš vlak teď jede rychleji, na obzoru se objevují a zase mizí nové vesnice. Když vlak občas zastaví, skáčeme ven a poněkud stranou si vyprazdňujeme močové měchýře. Tu větší potřebu obvykle vykonáváme za náspem tratě. Když se vlak znenadání rozjede, může se stát, že to člověk musí uprostřed toho nejlepšího přerušit a za řehotu ostatních pádí za vlakem, aby dohonil alespoň poslední vagon a přitom si jednou rukou drží kalhoty.

Při větších zastávkách se vydává káva a občas také kousek čerstvé klobásy; konzervované maso nám už pomalu leze krkem. Tu a tam si vždycky najdeme čas na umytí a osvěžení. Nevíme, kde se přesně nacházíme, ale od dnešní noci bychom měli být už v Rusku. Za ranního svítání slyšíme najednou zepředu výstřely z pušky. Vlak zastavuje a je vyhlášena zvýšená pohotovost. V blízkosti se mají vyskytovat partyzáni, kteří se prý zaměřují na tyto zásobovací vlaky. Všechno ale zůstává v klidu.

23. října 1942. Plyne den za dnem a kolem nás ubíhají ruské dálavy. Kam dohlédneme, všude jsou sklizená pole, občas se objevují obrovské stodoly se slámou a zemědělské dvory, takzvané kolchozy. V dálce objevuji několik postav pochodujících v řadě za sebou. Když se přiblíží k nám, vidím, že to jsou převážně ženy, které nesou na zádech uzly. Vedle nich jde několik mužů bez zavazadel.

Ženy mají na hlavách šátky, takže lze jen špatně rozeznat jejich tváře. Muži mají kožešinové čepice s dlouhými klapkami na uši. Přes pozdně letní teplo jsou všichni navlečeni do tlustých, po délce prošívaných bund, které mi připomínají nafouknuté gumové čluny.

Hans Wichert se rozčiluje na muže, protože ženy nesou těžký náklad a muži se plouží vedle nich. Velitel našeho vagonu, ten desátník, mu vysvětluje: „To je v této části Ruska obvyklé. Panenky (dívky) a matky (matky dětí nebo dospělé ženy) jsou odmalička zvyklé dělat to, co od nich jejich pán, muž, vyžaduje. Muži jsou skuteční lenoši, oni rozhodují o tom, co se bude dělat. Když se s nimi člověk někde setká, jdou vždycky vedle žen. Doma většinou leží na teplé hliněné peci a chrní. Teď jsou ale vidět jen staří muži, protože ti mladí jsou ve válce.“

Náš desátník začal být v posledních dnech hovornější a vyklubal se z něho výborný chlap. Začalo to tím, když ho někteří začali oslovovat, jak byli zvyklí z výcviku, „pane desátníku“. Hned jim skočil do řeči a vysvětlil jim, že tady už nejsme na cvičáku. Kromě toho se při oslovení začíná s „pane“ teprve v případě, když ten člověk má na rameni prýmek, to znamená až od poddůstojníka.

„A máme vám vykat?“ zeptal se malý Grommel.

„Blbost, nevykejte mi, říkejte mi prostě kámo, tak jsme na to u nás zvyklí.“

„Nebo kamaráde, mínil štíhlý blonďák, kterého jsem neznal, jenž mi ale později vyprávěl, že jakmile se osvědčí na frontě, chtěl by se ucházet o hodnost válečného důstojníka.

Desátník zvedl odmítavě ruce: „Člověče, jenom to ne. Toto oslovení raději přenechávám vyparáděným salonním vojákům v zázemí nebo doma. Ti se v tom vyznají líp než my, frontoví mazáci. Je mi líto, kámo, ale u nás všichni kamarádi padli.“

Potom nám vyprávěl o své jednotce, bývalé jízdní divizi, ke které patřil od její přeměny na tankovou divizi na začátku roku 1942. O přeložení své jednotky do Ruska a o útoku na Voroněž v červnu. O následujících bojích s mnoha mrtvými a zraněnými v červenci a v srpnu při postupu až k řece Čir a Don a dál ke Stalingradu. Tak přece jenom ke Stalingradu, jak jsme tušili! Ale ještě dlouho na to nebudeme připraveni.

24. a 25. října 1942. Jsme už sedm dní na cestě a máme pocit, že nás přesouvají sem a tam. Stále znovu nás předjíždějí zásobovací transporty se zbraněmi a materiálem na frontu.

Včera jsme čekali skoro půl dne na vedlejší koleji. Vedle nás stál vlak s maďarskými vojáky. Vyměnili jsme s nimi několik lahví jalovcové za sardinky v oleji. Později přišlo k vagonům pár ruských dětí v rozedraných šatech a žebraly o chleba. Dostaly ho vrchovatě, protože jsme měli jídla ještě dost. Někdo říkal, že jsme včera v noci projeli nádražím v Kremenčuku. Podle toho jsme byli uprostřed Ukrajiny, v obilnici Ruska. Desátník — mezitím jsem se dověděl, že se jmenuje Fritz Marzog — si myslel, že teď pojedeme přes Dněpropetrovsk a Rostov a odtamtud dál severovýchodním směrem do Stalingradu. Měl pravdu. Už o den později jsme za ranního svítání dorazili do Rostova u ústí Donu do Azovského moře.

V blízkosti nádraží jsme zastavili na odstavné koleji. Voda je poblíž, takže se můžeme zase osvěžit. Počasí je pěkně teplé, i když je zamlženo a slunce ještě není vidět. Pobíháme kolem svlečeni do pasu, což znamená, že se zde znovu zdržíme déle. Právě se vydávám hledat nějaké známé v sousedních vagonech, když začíná boží dopuštění.

Hučení motoru jsme uslyšeli pozdě. Ze zamlženého nebe se na nás najednou řítí střemhlavým letem tři ruské stíhačky. Jejich kulomety rachotí a ještě předtím, než se ozve výkřik: „Letecký poplach!“ leží většina z nás už pod vagony. Vidím odlétávat z kolejí jiskry a slyším hvízdání zbloudilých střel. Potom to končí, ale někdo hned volá: „Oni se ještě vrátí!“

Skutečně, vidím, jak opisují oblouk a jdou přímo na nás. A najednou vypuká peklo. Za vytí sirén se ozývá výbuch, který mi skoro trhá ušní bubínky. V oblasti nádraží musí být umístěno několik protiletadlových baterií, které teď vytvářejí přehradnou palbu. Ta tři letadla se ihned otáčejí a mizí, aniž by byla zasažena.

Zmateně se po sobě díváme. Všechno proběhlo tak strašně rychle a všechno to bylo úplně jiné než na cvičišti, když instruktor zařval: „Letecký poplach!“ Co jsme zažili zde, bylo naprosto vážné, a proto jsme ještě nikdy nepádili do úkrytu tak rychle jako teď. Kdosi říká, že to někdo schytal. Není to ale nic vážného, jen škrábanec na noze od střely, který může ošetřit saniťák.

„Všichni velitelé vagonů k veliteli transportu na poradu,“ rozhlašuje se. Desátník Marzog přichází za chvíli zpět s novinkami. Říká, že k našemu vlaku připojili dva otevřené vagony a na každém z nich je protiletadlový dvojkanon. Počítá se zřejmě s dalším ostřelováním ruskými letadly. Ve vagonech mají od této chvíle být přes noc na stráži dva muži kvůli zvýšené intenzitě partyzánské činnosti. Může dojít také k tomu, že budeme muset jet objížďkami, protože před námi mohou být koleje vyhozené do vzduchu. Na závěr pak přichází ještě něco překvapivě pozitivního: „Dostaneme potom od protiletadlové baterie dobrou hrachovou polévku,“ říká Marzog.

Jásáme a tomu rozežranému Wichertovi se už sbíhají v puse sliny, olizuje si rty a rukou si hladí břicho. Od odjezdu ze Stablaku jsme kromě horké kávy dostávali jen studené jídlo. Hrachová polévka nám chutná víc než nedělní pečeně v kasárnách.

Asi po dvou hodinách se jede dál. Lokomotiva píská a vypouští oblaka páry. Mezitím se mlha ztratila a obloha bez oblaků modře září. Otepluje se, už dopoledne je kolem 25 stupňů. Někteří z nás uléhají a podřimují, Wilke má už zase v ruce karty a Kurat hraje na foukací harmoniku jakousi sentimentální písničku.

Ze slámy pod námi se už stala řezanka, novou jsme nedostali. Deka, která je rozprostřena na hromádce slámy, už taky moc nechrání, a tak máme pocit, že ležíme na holé podlaze vagonu. Vyčouhlý Warias a někteří další oznamují, že už je bolí kyčelní klouby. Desátník se šklebí a říká, že to je v každém případě dobrý trénink, protože tam vpředu, v okopech na frontě, je to ještě mnohem tvrdší.

Na naše prosby znovu vypráví o vítězných bojích své jednotky v letních měsících. Jsme potom patřičně netrpěliví a přejeme si přijít k této jednotce co nejrychleji, abychom o něco nepřišli. To, na co všichni myslíme, vyjádřil slovy Dieter Malzahn — tak se nám mezitím představil ten štíhlý blonďák, který chtěl být válečným důstojníkem. Vykoledoval si za to od desátníka Marzoga poněkud potutelnou odpověď: „Uklidni se, chlapče, až budeš tam vpředu, už hodně brzo ti půjde tlustý do tenkých.“

To pro nás není nijak nové. Tuhle pitomou průpovídku jsme slyšeli od některých vojáků z rekonvalescenční roty už mockrát. Mysleli si, že my mladí bažanti se při prvním boji poděláme do kalhot. Blbost! — Když to zvládlo tolik ostatních, proč bychom to nedokázali také my? Kromě toho to není žádná otázka věku.

Musím ovšem připustit, že si frontu nedokážu dost dobře představit. Samozřejmě že to není žádné dobrodružství, o jakém sní mladík v mém věku. Na to je vojna příliš vážná věc, střílí se tam ostrými a člověk může být zraněný, nebo může dokonce padnout. Ale říká se, že každá kulka netrefí cíl a kromě toho máme mnohem větší šance zůstat naživu než ti ubozí Rusové. Máme lepší zbraně, a proto získáváme nad svými nepřáteli velkou převahu. Německý wehrmacht to prokázal v mnoha vítězných bitvách.

Při téměř každé zastávce slyšíme zprávy wehrmachtu o dosažených úspěších, které se hlasitě rozléhají z vagonu velitele transportu. Také dnes, 25. října, se vysílá hlášení o vítězství. Překypujeme dobrou náladou a notujeme si bojové písničky.

Od včerejška se krajina zase změnila. Jestliže jsme se doposud setkávali s vesnicemi už jen zřídka, tak teď je jich ještě méně. Po obou stranách se rozprostírá hnědou trávou porostlá step, občas přerušená malými kopci. Tu a tam se na dohled objeví větší kolchoz.

Strojvůdce najednou zastavil právě uprostřed stepi. Vystupujeme a vidíme ve třpytícím se slunečním světle kus kolejí vyhozený do vzduchu. Potom jedeme skoro půl dne nazpátek a následně jinou trasou. Teď to jde mírným tempem dál, a když se trať trochu zvedá, lokomotiva supí jako starý mrož.

Kopce se zvětšují, lokomotiva těžce oddychuje a už to jen sotva zvládá. Někteří z nás vyskakují ven a běží vedle ní. Vtipkují, že se přitom dají trhat květiny nebo číst knížka. Já také vyskakuji ven a protahuji si nohy. Na jednom protáhlém kopci zůstává lokomotiva skoro stát: „Všichni vystoupit a tlačit!“ zní potom pokyn. Všichni vyskakují ven a po obou stranách tlačí ze všech sil… Lokomotiva se zase začíná pohybovat rychleji. Potom pro nás začíná veselá hra: Do kopce tlačit, a když se jede zase z kopce, naskočit a vézt se.

Tak to nějakou dobu pokračuje, když najednou všichni ztuhnou! Nad jedním kopcem, těsně před námi, vidíme blížit se směrem k nám velký temný stín jako od obrovského dravého ptáka. Nejprve je slyšet tlumené a potom narůstající bručení připomínající podrážděného čmeláka. Letecký poplach! Rozplácneme se na zemi — nad námi rachotí palubní kulomety. Vidím, jak se pod kulkami rozprskává hlína, a potom začínají střílet naše protiletadlové kanony. Podívám se nahoru a spatřím, jak z letadla padají malé bomby. Vybuchují vpředu u lokomotivy. Pak zase to zlobné bručení a je pryč.

Protiletadlová děla sice nic netrefila, ale také nám se toho moc nestalo. V železných částech lokomotivy je zaseknutých pár střepin a v bočních stěnách několika vagonů jsou průstřely. Desátník Marzog nám vysvětluje podrobnosti o letadle: „To byl Železný Gustav, sovětský bitevní letoun, který Ivan nasazuje na frontě. Je to obratné bitevní letadlo, jež se nečekaně objeví a všechno pokropí ze svých palubních zbraní. Většinou shazuje také malé nebo větší bomby. Normální municí se nedá sestřelit, protože má spodek trupu pancéřovaný.“ (Jedná se o Il-2 „Šturmovik“, určený především k ničení obrněných vozidel, pozn. překl.)

Po tomto incidentu se jede dál: Do kopce tlačit, z kopce naskočit. Jak dlouho ještě? — Najednou jsme v koncích, ani tlačení nepomáhá, lokomotiva to už neutáhne. Co teď? Stojíme někde v kalmycké stepi s asi třemi sty dvaceti muži a dobrými dvaceti kilogramy zavazadel na každého.

Jak je to do Stalingradu ještě daleko? Velitel transportu říká: „K našemu cíli to je ještě asi sto čtyřicet až sto padesát kilometrů.“

Slyšíme, že kvůli mnoha objížďkám a přerušením máme velké zpoždění. Potom je nám řečeno, že zbylé kilometry musíme ujít pěšky. Do našeho cíle musíme dorazit za čtyři dny. Dnes tedy ještě přenocujeme ve vagonech a zítra v šest se jde dál.

26. října 1942. V pět hodin byl budíček a ještě je tma jako v pytli. Dostáváme horkou kávu a na každého muže půlku komisárku a kousek tvrdé klobásy. Již od včerejška pozorujeme, že jídla ubývá. S osádkou vlaku a s obsluhou protiletadlových děl zde zůstává jako ostraha několik vojáků, kteří mají problémy s nohama. Nakládáme si na záda objemná zavazadla a po vydání rozkazu pochodujeme podle kompasu a mapy. Tím pro nás začíná trmácení, které nás připraví o všechny síly.

Na začátku ještě zpíváme, ovšem písničky postupně slábnou. Slunce stoupá vzhůru a je stále tepleji. V poledne je nařízen delší odpočinek. Odpoledne slunce pálí jako v peci. Máme ještě rezervy a pochodujeme dál, i když už pěkně unavení, až do setmění. V malé proláklině prostě padneme na zem a trochu si odpočineme — ještě předtím, než odepneme z toren celty a deky a rozložíme se na noc na zemi. Spíme jako zabití.

27. října 1942. Ráno mám ztuhlé nohy jako starý soumar a ostatní jsou na tom podobně. Jím svůj krajíc suchého chleba a piji pár hltů studené kávy; kdo ví, kdy zase dostaneme napít. Vstát — a jde se dál! Vpředu nasazují rychlé tempo. Velitelská skupina toho nemusí moc nést. Zato my ostatní klušeme jako naložení mezci za ní — na zádech plná torna se srolovanou dekou a celtou, k tomu připnutá ocelová helma a přes to přehozený těžký zimní kabát. Na opasku plná pouzdra s náboji, vzadu chlebník s polní lahví a na druhé straně skládací polní lopatka. Přes rameno visí plynová maska a na prsou se houpá těžká puška, zavěšená na řemenu kolem krku. A nakonec v jedné ruce brašna s ponožkami, spodním prádlem a podobnými věcmi. To všechno dohromady tak kolem dvaceti kilo.

Po několika hodinách máme první odpočinek. Musíme dlouho čekat, než se všichni shromáždíme. Když se pak jde dál, nedá se už mluvit o nějakém pochodovém útvaru. Formace je roztažená do délky a vzdálenost těch posledních od čela je stále větší.

Brzy odpoledne je druhý odpočinek. Překvapuje mne, že mezi opozdilci jsou právě ti velcí a silní. Patří k nim také Warias. Hlad a žízeň je trápí víc než nás ostatní. Již před hodinou jsem se s Wariasem rozdělil o zbytek své kávy, on sám už dlouho nemá ve své polní láhvi ani kapku. K jídlu už také nic nemám.

Po tomto odpočinku je to ještě horší. Z oblohy již několik hodin nemilosrdně pálí slunce a v tom tlustém oblečení a s nákladem se potíme jako lední medvědi na Sahaře. Pot nám promáčel spodní prádlo tak, že se nám lepí na kůži. Stéká nám do očí, které pálí a zaněcují se. Jazyk se lepí na patro a je opuchlý jako houba. Torna tlačí do zad jako betonový špalek a řemeny se zařezávají hluboko do masa.

Ohýbám se v zádech stále víc a pak mi začínají také praskat puchýře na nohou a pálí to jako oheň. Zatínám zuby a jdu ztěžka dál. Vyčerpal jsem téměř veškerou svou energii.

Čas ubíhá. Muži stále častěji padají únavou na zem, vydechnou si a po chvíli znovu vstávají a pokračují. Spousta opozdilců má bledé tváře a vypadají jako nemocní.

Potom přichází spásná zpráva: „V té proláklině před námi je nějaká vesnice!“ To znamená, že bude voda a něco k jídlu. Mobilizujeme své poslední síly a ploužíme se dál. Potom už vidíme domy — je jich jen několik, ale mezi nimi je velká kolchozní stodola na slámu, jakou jsme vídávali všude v širém Rusku. Hned před prvními slámou pokrytými dřevěnými domky je studna s dřevěným rumpálem a potlučeným vědrem.

Nějaký rotmistr čeká několik kroků před ní, než tam dorazí první pochodující vojáci. Ti se vrhají ke studni, aby spustili vědro dolů. „Stát!“ ozývá se ostrý výkřik. Muž u rumpálu sebou trhne a nechá vědro na provaze sjet do studny. Rotmistr říká, že voda ve studni by mohla být otrávená. Jde k domkům a vstupuje do jedné z těch napůl rozpadlých chatrčí s kdysi docela pohlednými dřevořezbami na oknech. Venku není vidět živá duše.

Přichází z domu s uboze vyhlížejícím Rusem. Je to nějaký starší muž, zase v prošívané kazajce. Má rozcuchané vousy a přátelsky se šklebí. Rotmistr ho drží špičkami dvou prstů za rukáv a táhne ho ke studni. Na prkně položeném přes studni stojí vědro s vodou. Rotmistr ukazuje rukou na vodu a vyzývá ho: „Pij, Ruse!“ Stařec na něj pohlédne lstivýma očima, zasměje se a několikrát se ukloní, přičemž opakuje něco, co zní jako „pan, karoš, pan, karoš“. Rotmistr začíná být netrpělivý. Chytne staříka vzadu v týlu a strká mu obličej do vody. Ten prská a pije vodu; má potom v obličeji překvapený výraz, ale bez projevu strachu nebo odporu.

Voda je tedy dobrá. „V pořádku! Můžete se vody napít,“ říká rotmistr. Teď se vytahuje vědro za vědrem a ten Rus se šklebí. Teprve teď pochopil, o co šlo. Vodou se pak skoro opájíme, pijeme ji a osvěžujeme se.

Ten starý Rus se na nás zvědavě dívá a z kazajky vytahuje pomačkaný novinový papír. Kousek z něj utrhne a dělá z něj dlouhý tenký kornout, který na dolním konci zamáčkne. Pak sahá do jiné kapsy a vytahuje ušmudlaný látkový pytlík. Z něj opatrně sype do kornoutu hnědé drobky. Ta věc vypadá jako tlustá cigareta. Stařík ji strká do pusy a gestikuluje, že potřebuje oheň. Cvaknu svým vojenským zapalovačem a podržím mu ho pod nosem. Plamen mu skoro podpálil vousy, ale ta věc doutná a on sevřenými rty chvatně vtahuje kouř do plic.

Výborně se bavíme. Jeden svobodník říká, že to, co ten stařec pokuřuje, je machorka. Ruský lesní a polní tabák, který se používá všude. Už ho také jednou kouřil v dýmce. Soudě podle zápachu musel chutnat jako mořská tráva ze staré matrace. Ačkoliv jsem silný kuřák, tak tohle bych nikdy nezkoušel, alespoň dokud mám ještě malou zásobu tabáku.

Kolchoz nás zklamal. Nikde se nedá sehnat nic k jídlu. Jenom v jedné kůlně je hromádka krmné řepy a kolem je roztroušeno pár klasů kukuřice. Küpper zkouší jíst tu krmnou řepu a okamžitě kleje a plive ji ze sebe. Mezitím přišlo z domků několik žen a zvědavě na nás civí. Wichert říká, že ten starý Rus blábolil něco o „komandatuře“. To by mohlo znamenat, že nějaké německé velitelství jim sebralo všechny potraviny.

S hladem to už pomalu začíná být kritické. Kručí nám a hlodá v žaludku. Sice spíme docela pohodlně na čerstvé slámě ze stodol, ale kručení v žaludku je často hlasitější než chrápání některých vojáků. Saniťák, náš zdravotník, nás varuje, abychom si před spaním nesundávali boty. Wilke a Warias to přesto dělají. Druhý den ráno řvou bolestí, když jim statný Küpper pomáhá znovu natlačit oteklé nohy do vysokých bot.

28. října 1942. S prázdnými žaludky pochodujeme dál. Ubíhá hodina za hodinou. Potíme se, sténáme, nadáváme a mnozí z nás hlasitě řvou, aby si ulevili, ale vlečeme se kilometr za kilometrem. Pak je v jasném vzduchu najednou slyšet tlumené dunění. „Letecký poplach!“ řve kdosi. Pokoušíme se běžet do úkrytu, jak jsme se to učili. Ale zůstává jen u pokusu. Po pár krocích padáme jako kameny na zem.

Zírám na oblohu a na obzoru vidím několik letadel blížících se k nám. Ve slunečním světle se jim trupy stříbřitě lesknou. Podle hluku slyšíme, že jsou plně naložené. Dál se k nám blíží — a teď rozeznáváme na jejich nosných plochách německé kříže — jsou to německé bombardéry v akci! Vstáváme a máváme na ně. Mizí se svým smrtonosným nákladem severovýchodním směrem. Tam musí být Stalingrad!

Poklusem dál. Kolem poledne je vpravo na dohled další kolchoz. Je pro nás moc daleko, my musíme jít rovně. V jisté vzdálenosti prochází kolem nás dlouhá řada Rusů. Je mezi nimi zase hodně žen. Vidím také dva malé vozy tažené malými koňmi. „Ruští koníci!“ říká kdosi, „ty potvory jsou malé, houževnaté, ale také velice tvrdohlavé.“ Pomalou chůzí táhnou dál.

Většina z nás je úplně vyřízená. Nic v žaludku — kromě několika hltů vody — a pak tohle trmácení. Velitel transportu nechává zastavit, neboť poznává, že si musíme zase odpočinout. Někteří říkají, že už snědli svou železnou zásobu, kterou představuje sáček tvrdých sucharů a malá konzerva masa. Doufají, že kvůli tomu nebude zle, neboť zásoba je určena jen pro nejvážnější případy během bojového nasazení na frontě.

Vedle nás je sklizené pole. V zemi ještě trčí košťály zelí. Hladem trpí nejvíc Wichert. Říká, že svou železnou zásobu spořádal už ráno. Teď sedí na kraji pole a něco kutí se svou jídelní miskou. Vyhrabal v hlinité půdě prohlubeň a v ní zapálil oheň, který udržuje suchou stepní trávou. Jeho jídelní miska stojí nad ohněm a vidím, jak to v ní vře. Napodobuje ho stále víc vojáků. Ve velkém okruhu kolem nich to páchne vařeným zelím.

Také já jdu a z košťálů si natrhám hrst žlutozelených listů. Mám ještě trochu vody v jídelní misce, které jsme si v kolchozu pečlivě naplnili. Víko misky jsme si utěsnili nepoužitými onucemi. Při pochodu se jí část vylila, ale to, co zbylo, stačí ještě tak akorát k uvaření této svačiny.

Vývar chutná strašně. Dusíme se neslanými a napůl syrovými již lehce nahnilými zelnými listy a se zadrženým dechem pijeme tu odporně chutnající teplou vodu. V této chvíli nezůstalo z našeho nadšení a euforie vůbec nic.

A zase se jde dál. Jsme sice pořád ještě hladoví, ale trochu zotavení. Před sebou a po stranách pozorujeme pár hlubokých zářezů v krajině, které jsou často tak velké a dlouhé, že by se do nich klidně vešel celý prapor i s vozidly. Starší vojáci říkají těmto soutěskám „rokle“. Některé z nich musíme obcházet. Za soumraku zastavujeme u jedné ploché rokle, abychom v jejím závětří přenocovali.

„Jak je to ještě daleko do Stalingradu?“ ptá se malý Grommel, který se mezitím pohodlně rozložil mezi mnou a desátníkem Marzogem. Marzog krčí rameny: „Nemám tušení, ale jak jsem slyšel, měli bychom zítra dojít do cíle.“ Jako odpověď zaslechneme z dálky tlumený hluk a dunění. Když se potom úplně setmělo, vidíme daleko vpředu rudě zbarvenou oblohu.

„To je Stalingrad!“ říká kdosi.

Warias ukazuje rukou doleva. „Co je to tam za světla?“ vyptává se z temnoty.

Díváme se tímto směrem a vidíme na obloze řadu světel jako rozsvícené lucerny. Pak slyšíme tlumené detonace a hned poté se na obloze objevují do délky roztažené zářící šňůry perel, které stoupají vzhůru a hned zase mizí.

Někdo říká: „Službu konající poddůstojník u hlavní silnice se zase činí.“

Ten voják nám vysvětluje, že se v tomto případě jedná o lehký ruský dvojplošník (ruský jednoduchý lehký víceúčelový dvoumístný dvouplošník Polikarpov Po-2, nazývaný „šicí stroj“ nebo „kukuruznik“, pozn. překl.), který většinou v noci obhlíží hlavní silniční trasu na frontu, a aby lépe rozpoznal své cíle, shazuje světlice na padáčcích. Potom buď shazuje jednotlivé bomby, nebo vysype hned plnou pumovnici tříštivých bomb. Může pak vypnout svůj slabý motor a odplachtit do noci jako kluzák. Když ho zpozorují, je většinou už pozdě. Vojáci na frontě mu také říkají „šicí stroj“, protože jeho motor má podobný zvuk. Ten voják ještě říká: „Mimochodem, ty šňůry perel na obloze jsou světelné stopy explozí granátů z dvoucentimetrových protiletadlových dvou nebo čtyřkanonů, které se ho pokoušejí sundat.“ Je to pro nás pěkné představení. Na temném nebi se objevuje stále více světel a perlových šňůr. Nic ale neslyšíme, všechno se odehrává jako v němém filmu.

29. října 1942. Rozednívá se do nového dne a máme náladu na bodu mrazu. Před hodinou začalo drobně mrholit a někteří na to mokro nadávají. Mám pocit, že moje uniforma je ještě suchá. Zjišťuji, že mne Wilke, když stál na stráži, přikryl celtou. Skvělý chlap, ten Wilke. Za tu dobu, co ho znám, vím, že nemá rád, když se mu za to děkuje. Vyndávám proto z kapsy pytlík s tabákem a ubaluji mu cigaretu, kterou si ode mne s přátelským úšklebkem bere. Máme hlad jako vlci, ale bez tabáku by to bylo ještě mnohem horší.

Déšť postupně zesiluje a pak se ještě zvedá vítr. Poprvé takové hnusné počasí a v takové podobě, jakou jsme neočekávali. Nápory větru zesilují, plochá rovina neposkytuje žádnou ochranu. Déšť bodá do obličeje jako ostré jehličky, bubnuje do ocelových přileb, které jsme si nasadili kvůli ochraně. Závany větru škubají celtami, jimiž si jen provizorně chráníme těla. Pleskají nám o mokré nohy a vítr nám je skoro rve z ramen. Těžce se vlečeme a vrávoráme stále dál, až už to prostě nejde.

Znovu odpočíváme v jedné muldě, vítr se trochu uklidnil. To je ale sajrajt! Unaveně se ukládáme na rozměklou, špinavou jílovitou půdu. Všechno je mokré a lepkavé, jsem promočený až na spodní prádlo a nevím, jestli je to od potu nebo od deště. Zase se pomalu zotavujeme. Vztyk! Dál, dál! Když se občas někdo zastaví a k odpočinku si lehne na zem, přicházejí zepředu stále povzbuzující výkřiky.

Jak je to ještě daleko? Dnes bychom tam měli přijít.

Trvá to ještě hodiny, než konečně vidíme vesnici. Déšť ustal. Ulehčeně padáme na zem v prázdné, jen několika prkny a střechou chráněné kůlně na kukuřici. Když jsme si trochu odpočali, sundáváme si torny. Na poslední opozdilce musíme skoro půl hodiny čekat.

Je to náš cíl? Nikdo to neví. Slepec nevidí, a proto se mu musí říct, kde je. My vidíme, ale nikdo nám nic neříká, šátráme kolem sebe jako slepí a hluší — to je osud obyčejných vojáků, takzvané „potravy pro děla“.

Ve vesnici panuje čilý ruch, všude pobíhají vojáci nižších hodností. Srážejí podpatky a zdraví kolemjdoucí nadřízené. Přemýšlím, jestli jsme už ve frontové oblasti, nebo ještě ne. Podle řady tabulí poznáváme, že zde je umístěno velitelství a několik praporních štábů. A také povícero písařských bojových stanovišť, jak to nazval Marzog. Říká se, že náš velitel transportu zde chce zajistit doplnění zásob.

Dobře to dopadá, všichni dostáváme pořádnou porci kroupové polévky s kousky masa. Nežijí si tady špatně. Po kroupové polévce se zase cítíme lépe. Co bude dál? Čekáme a čekáme… Pak přichází zpráva: „Do našeho cíle zbývá ještě osm až deset kilometrů. Probouzejí se v nás nové síly. Ačkoliv nás ještě bolí všechny kosti a pálí nás puchýře na nohách, dokážeme to za necelé půldruhé hodiny. S tímto nákladem to je vynikající výkon.

Okolo se povídá, že nás odtud odvezou nákladní auta. Ještě tady ale nejsou. Znovu čekat! Přijíždějí po setmění. Jedeme do tmy a potom s mnoha dalšími vozidly po dlouhém mostě.

„Don,“ říká někdo za mnou.

Potom jedeme dál po silnici. Kvůli nebezpečí náletu úplně potmě. Vidíme docela blízko světlice na padáčcích vystřelované z letadel a celkem zřetelně slyšíme výbuchy bomb.

Po několika hodinách zastavujeme kdesi mezi několika chatrčemi. Posílají nás na noc do chalup. Zdálky slyšíme hluk, obloha je řeřavě červená — tam je Stalingrad! Jak to bylo s tím naším nadšením ještě před týdnem? Tím vynuceným pochodem dostalo silnou ránu a tušíme, že tady není nadšení a euforie na místě. Realita je jiná — ta se neptá na nálady nebo pocity. Konečně jsme dorazili do svého prvního etapového cíle a uvidíme, jak to bude pokračovat. Teď se především vyspat a na nic nemyslet.

Ve stalingradské bojové oblasti

30. října 1942. V šest hodin je budíček, venku je ještě tma. Dostáváme horkou kávu a jídlo. Nikdo neví nic konkrétního, ale koluje spousta různých fám. Někdo říká, že ještě nejsme u cíle, nýbrž u jednoho z pluků divize. Odtud máme ale nakonec odejít k jednotce, která je rozmístěna ve Stalingradu. Její bojová síla se prý hodně snížila, a my máme tudíž zaplnit prázdná místa. Vypráví se, že celý pluk už má sílu jen jako necelé dvě roty. Takové „záchodové povídačky“ jsou pro obyčejného vojáka často jediným zdrojem informací. I když nejsou vždycky úplně pravdivé, většinou na nich přece jenom něco je.

Chybí mi desátník Marzog a ti ostatní z rekonvalescenční roty z Insterburgu. Už si je odtud vyzvedli z jejich jednotek. Potom pro nás začíná již dobře známý rituál: nastoupit a rozpočítat se na první a druhé! Stavíme se do útvaru tak, abychom byli druzí. Funguje to — kromě Malzahna je nás šest zase pohromadě. Celá skupina sestává z devadesáti mužů. „K prvnímu oddílu, 21. pluk,“ říká nám nějaký mladý nadporučík.

Odvážejí nás teprve kolem poledne několika nákladními auty a čtyřmi mercedesy pro přepravu mužstva. Na všech autech je taktický znak divize: kruh s jezdcem na koni ve skoku. Smím si sednout vedle řidiče v osmimístném autě pro mužstvo. Jedeme po široké hlavní silnici, uježděné mnoha dopravními prostředky. Její povrch je zvlněný, ale hladký a lesklý jako kůže od slaniny. Vede stepní krajinou rovně jako podle pravítka. Na řadě míst jsou odbočky se spoustou informačních tabulí, na nichž jsou napsána jména obcí a taktické znaky jednotek.

Hluk ve vzduchu narůstá, určitě nejsme daleko od Stalingradu. Ptám se řidiče, také desátníka. Říká, že nejedeme do Stalingradu, ale do takzvaného zimního postavení. Tam se nachází týlové zabezpečení se všemi vozidly, která už nelze ve Stalingradu použít. Z tohoto opevněného postavení se budou občas zásobovat bojující jednotky ve Stalingradu municí a potravinami.

31. října 1942. Opevněné postavení je nedaleko kolchozu na prázdném poli. Trochu ochrany mu poskytuje rokle po straně. Vítá nás vrchní rotmistr, jemuž se ve vojenské hantýrce říká také šikovatel nebo matka roty. Vysvětluje nám, že jsme teď příslušníky divize s bohatou tradicí, která ještě v polském tažení a ve Francii jezdila na koni a na jejíchž vozidlech je jako taktické označení kruh s jezdcem na koni ve skoku. Zvláštní důraz klade na názvy odvozené od jezdectva — strážmistr místo rotmistr a také švadrona místo rota. Také se u nich neříká prapor, ale oddíl a kapitán je u nich rytmistr (tento úzus vojenského názvosloví je používán v celé knize, neboť odpovídá originálu, a tedy záměru autora; v odborné válečné literatuře se používá místo švadrona rota, rytmistr je kapitán, strážmistr rotmistr, vrchní strážmistr nadrotmistr, oddíl prapor atd., pozn. red.). „Ano, pane vrchní strážmistře!“ řveme odpověď na jeho otázku, jestli jsme všemu rozuměli. Po opakovaném rozdělení patříme s dalšími třiceti muži k 1. švadroně, ostatní jsou přiděleni k dalším švadronám, které však jsou rozmístěny v rámci jednoho oddílu blízko nás. Informují nás, že naše švadrona byla nasazena v bojové síle pouhých 26 mužů. Také náš pluk byl silně zdecimován a pohyboval se v troskách Stalingradu většinou jen v jednotlivých bojových skupinách, kterým kvůli nedostatku důstojníků veleli také poddůstojníci. Boje jsou prý strašně ukrutné. Neleží tam už kámen na kameni a každým dnem přibývá mrtvých a zraněných.

To skutečně nebyl důvod k dobré náladě. Kde zůstaly ty úspěchy a vítězná hlášení hrdého německého wehrmachtu, která jsme slyšeli ještě před několika dny tak pateticky vyhlašovat v rozhlase? Bylo to všechno tak přehnané, nebo jsou obvyklé úspěchy jen na přechodnou dobu přerušeny?

1.–6. listopadu 1942. Vzhledem k panující situaci jsme překvapeni, že nás ihned nevyslali do boje. Místo toho se zase koná obvyklá vojenská rutina: zdravit nadřízené, stát v pozoru, nástupy, strpět tvrdé výtky nadřízených a tak podobně. Branci jsou i po výcviku pořád ještě vojenskými nováčky a musejí teprve dokázat, jestli jsou správnými vojáky. No dobře, ale potom bychom k tomu měli dostat také příležitost.

7. listopadu 1942. První noci jsme strávili na slamnících v bunkru nebo v krytých nákladních autech. Budíček je každý den v šest hodin. Šikovatel vyhlašuje nástupy, všechno kontroluje a neustále nám vytýká nějaké závady. Mluví protáhlým východopruským dialektem a oslovuje nás „vy mamlasové“. Má to znít otcovsky, ale vnímáme to spíš jako způsob výchovy. Všechny své věci musíme mít nablýskané do nejvyššího lesku, pořád nás s nimi vrací a nechává si je pak ukázat znova. Řadě z nás napařil službu navíc.

Potom je nástup s našimi železnými zásobami. Tři muži je nemohou ukázat. Šikovatel je trestá třemi dny zostřeného vězení. K tomu záznam do osobních dokladů a při nejbližší příležitosti nástup trestu.

Co je s Wichertem a s Wariasem? Vím, že také oni zblajzli své železné zásoby již během pochodu. Oba se přede mnou objeví a vesele se na mne šklebí. Wichert se tváří tajuplně. Když spolu následující noc hlídáme vozidla, vede mne k jednomu osobnímu terénnímu autu a otevírá nezamknutou úzkou schránku hned za sedadly. Jenom zírám! Prostor je až pod víko naplněný malými a velkými konzervami. Po straně vidím spoustu malých sáčků se suchary.

„To zde najdeš v každém autě,“ vysvětluje mi Wichert. „Řekli mi, že to jsou zásoby z léta, když vojska ještě postupovala vpřed. Jsou to železné zásoby pro osm mužů a zbytek jsou konzervy se zeleninovým eintopfem a hovězím masem. Už bych si něco stopil pro sebe, ale musel bych to ohřívat a tím bych vzbudil pozornost.“ Kromě toho už stačil vyslídit, že v kuchyňském voze jsou lahodné uzené klobásky, což je zde rarita určená jenom pro kuchtíky a několik vyvolených.

Rozežraný Wichert skutečně dokázal přitáhnout dvě klobásy. Na moje mlčení se mohl spolehnout, i kdyby se o ně se mnou a s Wariasem nerozdělil. Nikdo si ničeho nevšimne, ale zjišťujeme, že se zpřísňují kontroly těch, co drží stráže. Několik jich přistihli při otevírání konzervy a napařili jim tři dny basy.

8. listopadu 1942. Jsme zde už déle než týden. Před dvěma dny se ochladilo. Země je už na povrchu zmrzlá. Kvůli práci a únavě jsem se k zápiskům nedostal.

Pod vedením velitele autoparku jsme zakopávali zbytek vozidel a stavěli jsme ještě tři bunkry. Fošen a trámů na bunkry je dostatek, přivezli je ze Stalingradu ještě před naším příchodem. Poddůstojník Wittlich a desátník Herrmann z bývalé švadrony jsou na to experti. Jeden bunkr už naplánovali a vyměřili. Také ty naše budou vyhrabány poněkud šikmo ve stráni.

Kopeme už čtyři dny. Ruce mám plné vyschlých mozolů a na dlaních se vytvořila tvrdá vrstva kůže. Ale dokázali jsme to. V transportérech a Opelem Blitz se vracíme do okopů a maskujeme se. Čtvercové, dva metry hluboké bunkry se přikryjí vrstvou tlustých fošen a po straně se udělá větrací a světelná šachta. Ve stropu zůstává otvor pro rouru od kamen a všechno ostatní se zasype vysokou vrstvou země a zamaskuje stepní trávou.

Uvnitř stloukáme z prken stůl a dvě lavice a na podpěrné trámy přibíjíme pár hřebíků jako věšáky na své věci. Našimi postelemi je čerstvě nabraná sláma v kolchozu. Útulno však zde udělají teprve bunkrová kamna, která hned pilně ládujeme dřevem. Aby se ztratilo co nejméně tepla, věšíme před vchod deku s celtou. Nahoru vede úzký, strmý východ.

9. listopadu 1942. Počasí je v posledních dnech stále poněkud mlhavé a přitom studené a suché. „To je naše výhoda,“ říká poddůstojník Wittlich, „takhle nás Železný Gustav jen tak snadno nenajde.“

Neustále narůstající a opadávající dunění a hluk na stalingradské frontě už sotva vnímáme. V noci je nebe stále žhavě rudé a světlice na padáčcích „službu konajícího poddůstojníka u hlavní silnice“ jsou docela blízko nás. Hledá cíle, které by se mu vyplatily.

Dnes večer jsme dostali směnitelné příděly. Na každého muže jedna láhev jalovcové, cigarety nebo tabák, trocha čokolády a psací potřeby. Od té doby, co jsem jako šestnáctiletý jen těsně unikl otravě alkoholem, když jsem o prázdninách pomáhal jednomu kamarádovi ze školy plnit koňak ze sudů do lahví v hospodě jeho rodičů, udělá se mi hned špatně, sotva jen alkohol ucítím. Proto svoji láhev měním s nekuřáky za tabák a jako silný kuřák tak mám pro sebe dvojitý příděl.

Alkohol přináší do bunkru povznesenou náladu a po delší době zase zpíváme. Grommel a já zůstáváme střízliví a bereme na sebe první hlídku u bunkru. Je zima a větrno a já jsem teď rád, že si mohu přes sebe přetáhnout teplý zimní kabát, který jsem kvůli jeho váze během pochodu několikrát proklel. Když budím Grommela na hlídku, všichni už spí.

10. listopadu 1942. Nový den je slunečný. U nás je všechno znovu vzhůru nohama. Rozkaz shora: bojový výcvik pro záložní mužstvo — vybudovat kulometná postavení, zaútočit, střílet, nácvik boje zblízka a podobné věci. Každý den jsou nástupy se zbraněmi a s výstrojí. Obíhá nová záchodová zpráva, že bojující zbytky naší jednotky budou staženy ze Stalingradu a zformuje se z nich nová bojová skupina. My do ní nebudeme začleněni. Ale ani po několika dnech se nic neděje. Přes den neustálý bojový výcvik a v noci obcházení na stráži.

11. listopadu 1942. Ochladilo se, ale zůstává sucho. Přes noc se na trávě tvoří jinovatka, která vypadá jako filigránská práce řezbáře. Ve vzduchu se každý den něco děje. Naše bombardéry létají směrem ke Stalingradu. Podle spousty malých explodujících obláčků na obloze rozeznáváme ruskou přehradnou palbu.

Držím s jedním kámošem z bunkru stráž. Ze Stalingradu se právě vrací, jako každou noc, zásobovací nákladní auto. Vykládají z něj další dva mrtvé a tři zraněné. Jeden vrchní strážmistr byl těžce zraněný. Nakládají zraněné do sanitního auta, které je odveze na hlavní obvaziště.

S mrtvými jsme se ještě nikdy přímo nesetkali. Pochovávali je vždy na jednom stanoveném místě. Ty řady dřevěných křížů jsem viděl již před několika dny, když jsme při jednom bojovém cvičení kolem toho místa projížděli. S kuchyňským autem přijeli také tři vojáci, které vystřídali ze zdravotních důvodů. Jsou přiděleni do jednotlivých bunkrů a jeden z nich přichází také k nám.

Když vstupuji po stráži do bunkru, je moje místo na slamníku obsazeno. Leží tam ten voják ze Stalingradu. Sotva rozeznávám jeho obličej. Je pokrytý strništěm vousů, čepice se štítkem mu téměř zakrývá oči a klapky na uši má stažené hluboce dolů. Tvrdě spí, bez chrápání. Přitom sebou trhá, jako by měl zlý sen. Lehám si na místo Kurata, který mne střídá na stráži.

12. listopadu 1942. Dneska mne šikovatel uvolnil z výcviku a pověřil mne zvláštním úkolem. Mám vykopat novou latrínu, protože ta stará je už plná. Naši latrínu představuje asi jeden a půl metru dlouhá a osmdesát centimetrů široká jáma s odpovídající hloubkou, na jejíchž obou koncích jsou zatlučeny do země sloupky. Na nich je ve výši sezení položena takzvaná srací kláda. Musí být umístěna v takové vzdálenosti od jámy a výšce, aby vyhovovala i menším lidem a aby se při vykonávání potřeby nepřevážili a nespadli do jámy, což se už stalo. Dva ruští zajatci, které přivezli před několika dny ze Stalingradu, mi mají při kopání pomoci.

Poprvé vidím ruské vojáky zblízka a zvědavě si je prohlížím. Ve svých špinavě hnědých kabátech a umaštěných beranicích s dlouhými klapkami na uši nevypadají právě důvěryhodně. Nevyzařuje z nich nějaké nebezpečí, spíše něco cizokrajného. Jeden z nich vypadá jako mongolského původu. Mají šedivé neholené obličeje s neklidnýma očima. V jejich pohledech cítím nejistotu a strach. Na jejich místě bych se asi cítil podobně.

Krumpáčem vyznačím na zemi obrysy latríny, podám každému z nich do ruky motyku a lopatu a pobízím je: „Rabota, davaj, davaj!“ Tato slova jsem pochytil od našeho kuchtíka, když popoháněl do práce své hiwi (Hilfswilliger — pomocné síly získávané na okupovaných územích mezi místním obyvatelstvem jako dobrovolníci nebo zajatci, pozn. překl.). Znamená to něco jako tak jdeme, jdeme pracovat!

Oba ti Rusové, které odhaduji na něco mezi pětadvaceti a třiceti lety, jsou docela líní chlápci a musím je často povzbuzovat k práci. Jsme s kopáním hotovi a právě kontroluji naši práci, když vedle mne stojící Rus odhodil lopatu a skočil do vyhloubeného výkopu. Ten druhý hned skáče za ním a já se čistě reflexivně přikrčím a také hned skáču do díry, tomu prvnímu Rusovi rovnou na záda.

Ležíme tam všichni tři rozplácnutí a už také slyšíme přímo nad sebou rachocení palubních zbraní. Stín provázený zlobným brumláním, které už znám, prolétává ze strany přes nás. Ten Železný Gustav se k nám musel připlížit přízemním letem nad kolchozem.

Nová latrína je umístěna poněkud stranou. Opatrně vyhlížím z výkopu na bunkr bokem od nás a na zakopaná vozidla. Železný Gustav tam krouží v nízké výšce, střílí ze dvou palubních kanonů a shazuje několik středně velkých bomb. Pak se na obloze najednou objeví další dvě bitevní letadla. Také střílejí z palubních kanonů a svrhávají bomby. Tam někde musí být ostatní části naší jednotky. Nebo že by ostřelovala mužstvo při bojovém výcviku? Teď se na ně ze všech stran střílí z kulometů, mezi nimi slyším také poněkud těžkopádně působící výstřely protiletadlového děla ráže 20 mm. Od spodku trupů odlétávají jiskry jako při elektrickém svařování. Obyčejné kulky se od pancéřování jednoduše odrážejí… ale najednou se objevuje prapor kouře — zásah! Jeden Železný Gustav se naklání a se zášlehem plamene naráží do stepní půdy. Ty ostatní prchají pryč.

Vyskakuji ven a běžím k bunkrům a vozidlům. Kromě osazenstva písárenského bunkru zde zůstalo jen několik nemocných a pár řidičů. Některá auta jsou z boku prostřílena a z jednoho nákladního auta vytéká benzin. Také na bunkrech vidím pár trychtýřů, ale nejsou hluboké. Stěny z hlíny to vydržely. Také náš bunkr trochu utrpěl, protože není vidět roura od kamen. Rouru zasypal hlínou mělký trychtýř hned vedle.

U vchodu to vypadá ještě o něco hůře. Jedna bomba musela spadnout přesně na jeho okraj a zasypala ho. Také větrací otvor je neprůchodný. Očima hledám Rusy, kteří nejsou nikde vidět. Že by využili náletu k útěku? Kdo ví? Od té doby jsem je už neviděl.

Řidiči a šikovatel spatřili zasypaný bunkr. Přibíhají k němu a šikovatel říká bez dechu svým protáhlým východopruským dialektem: „Chlapi, vevnitř je přece ještě Meinhard!“ Je to tak, ten desátník ze Stalingradu si měl v bunkru odpočinout a vyléčit si průjem.

„Co je s kamny?“ zeptal se kdosi.

„V těch se přes den nikdy netopí,“ říkám. „Tak to se z nich nekouří.“

„Pojďme odhrabat vchod.“

Kopeme ve třech a šikovatel v mých očích získává úctu, protože mu není zatěžko přiložit ruku k dílu…

Rychle jsme se přes zával prokopali. Uvnitř je tma jako v ranci a nic nevidíme ani neslyšíme. Rozžehnu zapalovač a pak zahlédneme na slamníku zkroucenou postavu. Když se k ní přiblížíme, slyšíme její hluboké oddechování — úplně klidně spí v bunkru, zatímco venku bylo boží dopuštění.

Šikovatel jím třese. Vojáka to vyděsilo a ihned stojí pokrčený před námi. Dívá se na nás planoucíma očima. Potom poznal šikovatele a zašklebil se. „Rudi, člověče, tys mě ale vyděsil,“ bylo všechno, co řekl. Pak si v naprostém klidu nacpal fajfku. Šikovateli tyká a také on ho oslovuje Heinzi. Ještě trochu vtipkujeme o jeho hlubokém spánku.

Pozdě odpoledne se všichni vracejí z bojového výcviku. Nálet je nijak nepostihl, protože byli daleko, jak říká Warias, v blízkosti Karpovky na železniční trati Kalač–Stalingrad. Škody na bunkru jsme brzy odstranili. Desátník Meinhard přichází k večeru zase k nám. Byl v písárenském bunkru u šikovatele. Můj citlivý nos zaznamenává pach alkoholu, určitě do sebe hodili pár skleniček. Pokukujeme po něm plni respektu a vedle Železného kříže vidíme na jeho hrudi také stříbrný odznak za zranění, který se uděluje po třech zraněních.

Nabízím mu tabák a také si nacpávám dýmku. Trhá kousek papíru z novin, které pocházejí ještě z mého posledního balíčku, došlého z domova, přidrží ho nad plamenem svíčky a zapaluje si dýmku. Požitkářsky vtahuje kouř do plic a vyfukuje ho v hustých oblacích do bunkru. Zamyšleně se nás ptá: „Kdo vlastně spal vedle mne dnes v noci?“

Warias a malý Grommel se hlásí.

Meinhard se zašklebil: „Pěkně jste se mi tlačili na tělo. Myslím, že jste přitom ode mne chytli pár přeběhlíků.“

Warias má z nás nejhloupější výraz v obličeji. „Přeběhlíků?“ ptá se udiveně.

„No ano, mám na mysli ta malá milá zvířátka, která si pod mou košilí pořád hrají na přesuny vojsk. Předtím jsem si sice vzal čisté spodní prádlo, ale už je zase cítím.“

„Myslíš vši?“ ptá se malý Grommel.

„No a co jiného, chlapče,“ šklebí se Meinhard ještě víc. „Ale žádný strach, můžeš je docela snadno rozlišit, ty moje mají totiž přes bříško červený páseček.“

Ten Meinhardův vtípek byl dobrý. Kupodivu mě najednou začíná svědit celé tělo. Šikovatel se nás při nástupech vždycky ptal na vši a doporučoval nám, abychom si hned vyzvedli u saniťáka na ně prášek. Doposud se ještě nikdo nehlásil, i když jsem si všiml, že se někteří drbali na zádech o podpůrné trámy v bunkru. Napadlo mne, že také já se často škrábu o boční stěnu u východu z bunkru, když stojím v noci na stráži. Doposud jsem to přisuzoval odřené kůži na zádech, která se mi ale mezitím zahojila.

Ale vši? Ne — odkud by se tady vzaly? A jak vůbec vypadají? Tak nějak to říkám i Meinhardovi, ale ten mi doporučuje, abych si sundal košili a prohlédl si ji. Už podle rozškrábaných míst na kůži pozná, že mám vši. Po krátkém hledání jich také pár najde ve švech košile a podrží mi je před nosem. Když je rozmáčkne mezi dvěma nehty, hnusně to praskne a zůstane tam po nich malý krvavý flíček.

Teď se i ostatní zúčastňují lovu na vši a podívejme, všichni je dřív nebo později nacházejí. „Odkud se ty bestie berou?“ ptáme se.

„Ty jsou v Rusku všude a nemůžeš jim uniknout. I když se proti tomu něco dělá a prádlo se dokonce vyvařuje. Po několika dnech je máš zase. Já jsem to už dávno vzdal, abych proti nim něco podnikal. Už jsem si na ně zvykl stejně jako Rusové.“

No to jsou pěkné vyhlídky, říkám si.

Chceme si ale hned brzo ráno vyzvednout u saniťáka prášek a posypat se jím, abychom se jich zbavili. Všichni víme, že vši přenášejí tyfus a že se ve Stalingradu vyskytlo už několik případů onemocnění. V tuto noc svítí světlo v našem bunkru déle. Dokonce se z bočního větracího otvoru line slabá záře.

Meinhard nám vypráví o velkolepých úspěších v letních měsících, o bojích o Voroněž a o kotli v ohybu Donu se spoustou ruských zajatců, až vojska došla koncem srpna a začátkem září ke Stalingradu. Mluví o náhlém mohutném odporu nepřítele na Volze a o následných bojích ve městě, z něhož se stalo peklo, kde se dříve tak hrdí němečtí vojáci už několik týdnů jenom brání. Najednou nastalo nečekané přerušení. „Zhasnout světlo, nad námi je šicí stroj!“ huláká Wilke do bunkru. A už je zase venku, protože drží nahoře stráž. Sfoukáváme světlo a napjatě posloucháme. Není nic slyšet. Proklouznu k východu a vystrkuji hlavu ven. Wilke ukazuje nahoru. Nic nevidím, ale teď slyším na obloze silné hučení. Vzpomínám na létání v kluzáku v Sensburgu ve Východním Prusku (nyní Mragowo v Polsku, pozn. překl.), které jsme zažili v Hitlerjugend. Na to stejné hučení ve vzpěrách kluzáku. Pak najednou naskočí motor, trochu tvrdě a klepavě jako u starého šicího stroje.

„Ivan nás hledá,“ říká Meinhard za mnou. „Ti bojoví piloti nahlásili naši polohu. Teď vědí, kde jsme, a určitě nás budou navštěvovat častěji.“ Tak to se ještě něčeho dočkáme…

Pozorujeme, jak se pomalu vzdaluje, a když je dál, shazuje padáčkové světlice. Potom přichází několik výbuchů svržených bomb. Byl to dnes vzrušující den. Jsem utahaný jako pes. Protože nemám stráž, mohu spát až do šesti do rána.

13. listopadu 1942. Počasí se téměř nezměnilo. Je zima a sucho, prý je 15 stupňů pod nulou. Říká se, že ve Stalingradu útočí Rusové v oblasti naší jednotky. Předtím zahajují přípravnou palbu z těžkých zbraní. Údajně byli ale zatím vždycky odraženi. Ovšem máme vysoké ztráty.

Z naší švadrony má být vpředu už jenom osmnáct mužů. Celý pluk byl přičleněn k jedné bojové skupině a nasazují ho vždy tam, kde je to právě potřeba. Pokud je to možné, tak se ještě denně zásobuje potravinami a municí. Kromě kuchaře, poddůstojníka Wintera, jede s auty vždycky saniťák a dva řidiči. Jako nosiči várnic se vždycky hledají dva dobrovolníci. Küpper a já jsme se přihlásili už včera, protože se jde po jednotlivých bunkrech a náš bunkr byl na řadě.

Když je už tma, vyjíždí se s uzavřeným transportérem Steyr 70 a s plachtou zakrytým jeden a půl tunovým Opelem Blitz s pohonem na čtyři kola. Pokud to jde, vjíždíme do tmy se slabými světly zakrytých světlometů. Kuchař zná cestu, ale říká, že se ve Stalingradu nedá vůbec mluvit o nějaké hlavní linii fronty, protože se linie bojů uprostřed trosek města mění z hodiny na hodinu. Naši mají být od včerejška v úseku takzvané tenisové rakety. Rusové prý brání chemickou továrnu a vytvořili tam předmostí.

„Budeme se muset vyptávat,“ říká nám poddůstojník Winter. Tak jedeme! Můžeme jenom doufat, že je najdeme co nejdříve.

Jedeme po silnici jenom za měsíčního světla. Auta jezdí proti nám nebo nás předjíždějí. Po pravé straně je železniční trať, která vede z Kalače do Stalingradu. Kousek za nádražím Voroponovo odbočujeme doleva a po několika kilometrech jsme už mezi prvními ruinami města. Projíždíme plochými trychtýři přes kameny, objíždíme sutiny a pokácené telegrafní sloupy. Dusí nás hustý štiplavý kouř z doutnajících požárů, vlevo i vpravo stojí vyhořelé vraky nejrůznějších vojenských strojů. Náš řidič přijíždí pomalu a za stálého kličkování k nějakému lesíku nebo parku.

Stojíme na malé vyvýšenině a můžeme odtud přehlédnout část města. Černý kouř a planoucí požáry. Cítíme ve vzduchu horký dech Stalingradu. Příšerné divadlo! Tak nějak musel vypadat vypálený Řím, když ho Nero nechal podpálit. Pekelnou atmosféru tady ještě zhoršují vyjící granáty a smrt přinášející výbuchy. Čím hlouběji postupujeme do města, tím hustěji kolem nás granáty dopadají.

„To je Ivanovo obvyklé večerní klekání,“ říká saniťák.

Má to znít jako obveselení, ale nedaří se mu to. Sedí stejně jako já na bedničce s municí. Cítím, jak mi srdce bije až v krku — zvedá se ve mně strach. Najednou je ve vzduchu slyšet nový hluk — zní jako šumění tisíců křídel. Zesiluje a blíží se přesně k nám.

„Ven! Stalinovy varhany!“ řve saniťák. Vyskakujeme z auta pod nějakou vypálenou lokomotivu. Hučení zesiluje a potom před námi a vedle nás práskají výbuchy jako při ohňostroji. Kolem hlavy mi přesvištěl jakýsi předmět o velikosti ruky, který vypadal jako ohnutý plech, a udeřil do země vedle Küppera.

„To jsme měli kliku,“ říká saniťák.

Za sebou slyšíme křik a volání zdravotníka.

„Musel to schytat někdo z postavení protiletadlového dělostřelectva, kolem kterého jsme projížděli,“ říká poddůstojník Winter, jenž skočil do jedné díry. „Pojďme, jedeme, ať jsme už tam.“ Znovu nasedáme na auta.

Svobodník od zdravotníků říká, že Stalinovy varhany jsou docela primitivní raketomet namontovaný na otevřeném nákladním autě. Rakety jsou jednoduše zasunuty do vodicích kolejnic a odpalují se elektricky. Nejsou vůbec přesné, zato ale Ivan může těmito varhanami ostřelovat velkou plochu terénu a běda tomu, kdo se tam nachází mimo úkryt.

Jedeme teď velice opatrně. Mnoho míst je vyčištěno jen provizorně, aby se dalo troskami proklouznout. Potkáváme se s dalšími vozidly, jejichž posádky mají za úkol to stejné, co my. Řada z nich nakládá mrtvé a zraněné. Mohou to dělat jen v noci, když je Rusové nevidí. Ale oni o tom vědí a svůj široký sektor postřelují dělostřelectvem a dalšími těžkými zbraněmi také za tmy. Ve vzduchu je pořád několik „šicích strojů“. Často vidíme ten dvojplošník úplně zřetelně proti rudě zbarvené obloze.

Zdola stoupají stopovky střel, před námi rachotí kulomety. Podle zvuku poznám, že jsou ruské. Mezi tím pšoukne pár ručních granátů, slyšíme křik a zahlédneme kohosi v troskách. Poddůstojník Winter mizí mezi zbytky zdí a po několika minutách se vrací.

„Naši lidé jsou prý stále v tom stejném úseku jako včera,“ říká. Pokoušíme se dojet co nejdál to jde a pak vyložit zásoby.

Vozidla se zase pohybují pomalu a opatrně. Vidím dva vyhořelé ruské tanky T-34. Kodrcáme kolem nich k velké, napůl zničené budově, která byla zjevně továrním objektem. Na pozadí záře z požáru trčí z trosek stín komína jako hrozící prst mířící do nebe. Po její straně zastavujeme.

Zatímco vykládáme auta, ruské dělostřelectvo střílí přesně tam, kam se teď chceme dostat. Dopadá to také v naší blízkosti. Zášleh plamene za námi znamená, že nějaké auto dostalo zásah. Hoří tam silný oheň, pravděpodobně sklad oleje nebo něco podobného. Ještě čekáme, ale jsme připraveni vyběhnout.

Vyrážíme v přestávce střelby. Neseme s Küpperem tři oválné várnice, které jsou zavřeny šroubovacím víkem. Každý máme v ruce jednu malou várnici a tu těžkou neseme společně za ucha. Následujeme Wintera, saniťáka a jednoho z řidičů, naložené bedničkami s municí a studenými potravinami. Druhý řidič hlídá auta.

Před námi jsou trychtýře, úlomky kamenů, haldy sutin. Ve vzduchu je slyšet vytí granátů a dunění výbuchů. Při každém dopadu granátu se mi křečovitě sevře kůže na hlavě a na zádech. Kličkujeme, šplháme přes kameny a trámy, klopýtáme, zaleháváme na zem, vstáváme a ženeme se dál.

„Držte se blízko u sebe,“ chraptí Winter.

Sedí na vyvráceném ocelovém sloupu a těžce oddychuje. Všichni potlačujeme v krku nucení ke kašli. Vítr nám žene betonový prach z jednoho zásahu do obličeje. Slzíme z hustého kouře nějakého napůl uhašeného požáru.

V záři vzplanuvšího ohně vidím běžet postavy — vybuchuje několik ručních granátů. Tiskneme se těsně k zemi a čekáme. Mám nervy napnuté k prasknutí, strach mi stoupá do krku a svírá hrdlo. Küpper leží vedle mne a těžce dýchá. Jeho obličej vypadá v plápolavém světle ohně jako škubající se karikatura. Zleva přichází tiché klepání kovu o kov. Kolem nás probíhá několik přikrčených postav. Winter se zvedá a oslovuje je. Rozeznávám důstojnickou uniformu.

„Musíme ještě dál doprava,“ říká potom. „Před několika hodinami odtud vyhnali Ivana. Teď tady bude dusno, protože to budou chtít dobýt zpátky.“

Opatrně se plížíme dál — potom přichází kus nekrytého místa. Rozrytá země a bloky betonu, z nichž trčí železné pruty. Možná to je bývalý bunkr, zničený našimi bombardéry. Z pole trosek na opačném konci ční do dálky vedoucí zeď. Její tři sloupky ještě stojí zpříma.

„Tam někde by měli být,“ říká Winter a ukazuje na zeď.

Dál nejdeme. Ivan střílí jako zběsilý na přerytý terén, přes který se musíme dostat. Že by nás zpozoroval? Ležíme za úlomky kamenů, ale zásahy dopadají tak blízko, že cítím v obličeji horký oheň a svaly na zádech se mi zase křečovitě stahují. Před námi sviští střely se stopovkou, zní salvy z děl a střelba z kulometů. Zaútočí Ivan?

Přestřelka postupně utichá. „Tak jdeme, teď až ke zdi!“ volá Winter přidušeně. Utíkáme přes chaos kamenů, drátů a částí železných předmětů. Nikdo není vidět. Plížíme se podél zdi a přicházíme ke vchodu do sklepa.

„Kdo jste?“ ozývá se hlas ze tmy.

„Jídlo a munice,“ říká Winter klečící před námi.

„Prima, kámové, máme už hlad jako vlci. Pojďte dovnitř!“

Winter mizí dolů, ale hned je zase nahoře.

„To nejsou naši. Musíme zpátky a na druhý konec zdi,“ říká rozčileně.

„Zatraceně!“ vypadává z Küppera a já mu dávám za pravdu.

Na konci zdi potkáváme několik vojáků. Zase to nejsou naši lidé. Plížíme se dál. Z jedné díry se vynořuje vousatá hlava se staženou kapucí.

„Koho hledáte?“

„21. pluk,“ říká tentokrát saniťák.

„Ti jsou ode dneška od rána dál vpředu v těch troskách,“ říká vousáč a rukou ukazuje na to místo.

„Jak je to ještě daleko?“

„Asi dvě stě metrů,“ odpovídá. Jdeme tím směrem zase přes ruiny a zuhelnatělé trámy, dostáváme se do jasné záře požáru a odkudsi po nás střílí kulomet. Küpper mně málem utrhl ruku, když utíkal do krytu za betonový blok. Držím pevně várnici a pádím za ním. Ten těžký náklad už je pro mne utrpením, pot mi stéká do očí a košile se mi lepí na tělo, ačkoliv je zatracená zima. Kdykoliv musíme někde zalehnout, začínám mrznout.

Kde tady je vůbec fronta, tak zvaná hlavní bojová linie? Střílí se odevšud, nebo to jsou jen zbloudilé střely, které nám hvízdají kolem uší jako zdivočelé včely a odrážejí se od kamenů? Občas vylétne vzhůru světlice a ozáří nás studeným světlem.

„Jak daleko ještě musíme?“ ptám se řidiče, jen abych něco řekl.

„Jsem tady dneska poprvé,“ říká a já slyším, jak se mu třese hlas.

Pak se najednou odkudsi ozve zvolání jako z hrobu. „Chlapi, vypadněte odtud! Chcete na nás poštvat Ivana?“ Vidím, jak se z trosek zvedá přilba.

„Hledáme svou jednotku,“ slyším říkat Wintera.

„Která to je?“ Winter mu to říká.

„Nemám tušení, kde je, my k té skupině nepatříme. Ale jestli to jsou ti, co odtud dneska ráno zase vyhnali Ivana, tak ti jsou necelých padesát metrů odtud vpravo ve velké tovární budově. Ale dělejte, ať jste odtud pryč, jsme rádi, že tady je dneska docela klidno.“ Hlava v přilbě zase mizí.

Ten tady tomu skutečně říká klidno, myslím si, na místě, kde už ani nevěříme, že budeme moci zvednout nos z těch sraček. V krátké přestávce v palbě klopýtáme dál, pod nohama nám skřípe rozbité sklo, zjevují se stíny. Okamžitě sviští vzhůru světlice a současně s nimi práskají kulometné dávky do sutin zdí. Pádíme dál, várnice třískají do kamenů. Vedle nás se vynořuje stín.

„Jste nosiči jídla z 1. švadrony?“ přichází otázka ze tmy.

„To jsi ty, Domscheide?“ ptá se Winter.

„Jasně, čekám tady na vás už přes dvě hodiny a mám vám ukázat cestu.“

Padá nám kámen ze srdce. Domscheid je desátník. Vykládá nám, že dnes ráno podnikli protiútok a postoupili zase kousek dál do továrny.

„Čert aby se tady v tom vyznal,“ nadává Winter. „Pokaždé jste někde jinde. Jednoho dne ještě obšťastníme naším jídlem Ivana.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nezapomeň na zlé časy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.