Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Veronika Válková

Děti magie 1
Do Země obrů

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Ilustrace René Balický

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5186. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Zdeňka Tichá
Sazba Jakub Náprstek
Počet stran 160
První vydání, Praha 2013
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2013
Text © René Balický, 2013
Illustrations © René Balický, 2013

ISBN 978-80-247-4766-8

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8562-2 ve formátu PDF
ISBN 978-80-247-8563-9 ve formátu EPUB

Předmluva - PLANETA MYTHREK

V dalekém, předalekém vesmíru existuje prazvláštní planeta. Po jejím povrchu plují skály jako tisícileté koráby a vytvářejí svými cestami země, ve kterých žijí různé rasy lidí, elfů, trpaslíků a spousty dalších stvoření. Tyto cesty jsou velice zvláštní. Jsou vyplněny tajemným pískem a kdo byť jen jednou nohou na něj vkročí, mnohonásobně ztěžkne a je okamžitě stažen neuvěřitelnou silou kamsi dolů, do hlubin neznáma. Jedině tehdy, když právě pluje pískem skála, je zrušena ta smrtící zemská přitažlivost do vzdálenosti sta kroků kolem ní na všechny strany. Protože skála pluje pomalu, dokáže člověk rychlým během takovou hranici překonat i několikrát za dobu jejího přeplutí. Přeběhnutím této Smrticí hranice, jak jí všichni obyvatelé říkají, se kdokoli může dostat do jiné země. Jeden člověk nebo malá skupina na výpravě to dokáže lehce. Nikdy však takto nedokáže přejít veliká armáda, která by mohla napadnout sousední zemi.

Plující skály mají neuvěřitelnou magickou moc a jsou nějakým záhadným způsobem spojeny přímo s duší celé planety. Jednoho dne jedna ze skal začala myslet. Možná se to stalo náhodou a možná také ne. Časem si dala jméno Mythrek a tím jménem byl pojmenován i celý tento svět. Ať už náhodou či nikoli, skály svými cestami rozdělují povrch planety na obrovské šestiúhelníky a v každém šestiúhelníku žije svým jedinečným životem země se svými různorodými obyvateli v tisícerých příbězích. Rád bych své vyprávění začal o první takové zemi – Sedmiapůltém království.

Zvláštní název tohoto království vznikl tak, že po celá tisíciletí byla tato země rozdělena na sedm částí – království a Temné hory. I když se v minulosti mnozí králové snažili tyto hory obsadit a začít v nich kopat, nikdy se to nikomu nepovedlo. Vždy se odněkud objevili trpaslíci nebo skřeti a všechny horníky i s vojáky vyhnali. Proto se hory začaly nazývat Temné nebo také Skřetí. Říkalo se, že v těch horách musí být nějaké království skřetů a království trpaslíků, ale nenašel se nikdo živý, kdo by se odtamtud vrátil a mohl o tom vyprávět. Vědělo se jen, že Temné hory jsou dvakrát vyšší než nejvyšší hory v celém Sedmiapůltém království, a jsou tak rozsáhlé, že by zabraly polovinu jakéhokoli království.

Nejvzdálenějším od Skřetích hor je království Zamed. Je výjimečné tím, že má na svém území velké množství malých sopek. Trpaslíci využívají jejich žár a budují v nich místní hutě, ve kterých vyrábějí velmi kvalitní železo, měď a cín. O rudu na výrobu kovů nemají nouzi, protože jí je v nedalekých horách velké množství. V některých hutích a kovárnách dokonce pracují s trpaslíky i lidé.

V sousedství Zamedu je království Gandulot. Je také plné horských skalisek, ve kterých se ale těží drahé kamení. Dají se tam najít snad všechny druhy drahokamů a polodrahokamů, kromě diamantů.

V království Madven mají největší bohatství ve zlatých dolech, ve kterých ho zotročení poddaní těží s velkým úsilím.

Království Ganvia sousedí na jedné straně s královstvím Madven a na druhé straně s Temnými horami (Půltým královstvím). Jeho největším bohatstvím jsou solné doly. Jak všichni víme, pro život je sůl cennější než zlato.

Další soused Skřetích hor, ale z opačné strany, je království Durvan. Je plné lesů, jejichž dřevo se vyváží a také se z něho vyrábí dřevěné uhlí. Celým územím Durvanu vede obchodní cesta, po které se z hraničního města Omuni dováží kamenné uhlí. Pro svou vzácnost je podstatně dražší než uhlí dřevěné a mohou si ho dovolit pouze královské rodiny. Omuni leží přímo u Smrticí hranice a obchoduje se sousedním městem za ní díky velké rovině přímo u hranice. Lidé tam mají hodně času na převážení zboží přes hranici v době, kdy tamtudy pluje skála.

Království Derwal oplývá obilím. Vyváží ho a vyměňuje za jiné zboží se svými sousedy.

Posledním královstvím uprostřed celé země je Centrie. Zde se chovají nejrychlejší koně a staví nejlepší kočáry. Také – díky své poloze mezi ostatními zeměmi – má toto království nejvíce obchodních cest a největší touhu vládnout všem.

Půlté království vlastně ani královstvím není. Je to do široka i do daleka rozložené obrovské pohoří, plné skřetů, trpaslíků a jiných „divných stvoření“. O místních obyvatelích se toho – jak již bylo řečeno – v ostatních královstvích moc neví. Pouze obchodníci odtamtud vozí skřetí diamanty, zbraně a různé fajnovosti vyrobené trpasličími kováři.

Kapitola 1 - ZEMĚ ČARODĚJŮ

Ve světě stvořeném fantazií leží legendami a hrůzostrašnými příběhy opředená Země čarodějů. Je to tajemná, prastará a nebezpečná říše kouzelných bytostí. Ze všech stran ji stráží mohutné hory. Jejich vrcholy sahají do ohromných výšek, kde je vzduch tak řídký, že jen málo tvorů kromě draků a skalních orlů tam dokáže dýchat, létat a žít.

Z nekonečné hradby těžkých bouřkových mraků se sráží voda a jako jemný déšť omývá horské masivy. Stéká z nich v tisících křišťálově čistých potůčcích, které se proplétají mezi kameny, vysokým mechem a různobarevnými lišejníky, aby vzápětí padaly dolů jako drobné vodopády do husté zeleně tisíciletých lesů pokrývajících celou zemi. Pod prastarými rozložitými zelenými velikány se rozlévají koryta potoků, řek a říček. Jejich břehy často přecházejí v močály. Slepá ramena se mění v tůně nebo mizí v podzemních jeskyních.

V těžkém vlhkém vzduchu prostoupeném vůní tisíců květů poletují hejna motýlů, elfušek a létavic. Všude kypí život. Ve vzduchu, vodě, na zemi i pod ní žijí tisíce druhů rostlin, zvířat i něčeho, co není ani zvířetem ani rostlinou.

Kam až lidská paměť sahá navštěvovali tuto zemi jen ojedinělí hosté. Byli to elfové, trpaslíci, víly, skřeti, gnómové. Z lidské rasy to byli čarodějové, bylinkáři, šamani, krajánci a hraničáři. Jedno však měli tito návštěvníci společné. Jejich životy se od okamžiku, kdy do této nepoznané části světa vkročili poprvé, úplně změnily. Jen málo zasvěcených znalo místo, kde tahle bájná země leží. Toto tajemství bylo velmi, opravdu velmi dobře střeženo.

Před mnoha lety byli do této země lstí a násilím nahnáni všichni z celého Sedmiapůltého království, kteří ovládali magii. Takto se jich chtěli mocichtiví králové a bezohlední obchodníci zbavit. Mágové, sloužící na královských dvorech, byli totiž odjakživa ochránci přírody a bytostí v ní žijících. Snažili se zabránit válkám a rabování zemí. Jejich názory se musely brát vážně a jejich hněvu se bylo třeba bát. Oni totiž stáli na vrcholu magického vědění. Byli to velmistři, na rozdíl od mistrů čarodějů a běžných kouzelníků, kteří byli ve srovnání s mágy skoro učni. Nicméně i kouzelníci byli hodně znalí umění magie ve srovnání se svými učni nebo normálními lidmi.

Před příchodem čarodějného lidu žila v této zemi odedávna tajemná stvoření – samozřejmě kromě trpaslíků, elfů a různých lidí zabývajících se magií. Nové přistěhovalce brali tito obyvatelé jen jako nechtěnou návštěvu.

Po jejich příchodu proto vznikala mnohá bájná dobrodružství. Čarodějný lid se usídloval na „bezpečných místech“, která byla chráněna před nezvanými návštěvníky obránci a jejich kouzelnými pomocníky. Největším a hlavním se stalo Bílé město. Vyrostlo na ruinách ještě staršího města rozprostírajícího se na břehu močálu, který je odděloval od skřetí strany. Malá městečka s vesnicemi pak vznikala co nejblíže hlavního města. Bylo to z bezpečnostních důvodů. Lidé se chtěli v případě jakéhokoli ohrožení spolehnout na ochranu Bílého města a využít možnosti skrýt se v něm.

Z okolní divočiny do ulic někdy zabloudili různí tvorové. Pokud však chtěli škodit, okamžitě se objevili strážci a vrátili je tam, odkud přišli.

Zvláště děti v těchto dobách zažívaly báječná dobrodružství při průzkumu zřícenin a zapomenutých míst. Mnohé prastaré budovy, které zde byly nalezeny, nesly z opatrnosti a úcty k jejich bývalým stavitelům a obyvatelům označení „nepřístupné“.

Příběhy, které vám chci nyní vyprávět, začínají jedenáct let po skončení Války žalu. Čarodějný lid se stále sžívá s původními obyvateli.

Toho dne se v městečku Nový Svět v Pekařské ulici probouzelo překrásné ráno. Na nebi nebyl ani mráček, sluníčko hřálo a vysoušelo ranní rosu na rozvíjejících se květech. Nad záhony poletovala spousta brouků a pestrobarevných motýlů. Domky se tady nejvíce podobaly obřím dortům, bábovkám či bochníkům chleba vyzdobeným bonbony, ovocem, marcipánovými krajkami a perníkovými okenicemi.

V jednom takovém domku žili Ernus a Alva Portálovi s dětmi Zurinandou a Mikaelusem. Dětem ale nikdo neřekl jinak než Zuri a Mik. Jejich dům se lišil od ostatních především tím, že vypadal tak nějak normálně. Protože se pan Portál III. zabýval stavbou portálů a přenášedel, což jsou transportní zařízení pro vše živé i neživé, byly dveře a okna domu zdobeny portálovými sloupy. Paní Alva se pro změnu věnovala zemědělným fytům, což bylo na první pohled zřejmé, protože vše zelené kolem domu neslo stopy její láskyplné péče a usilovné práce jejích magických pomocníků.

V útulném podkrovním dětském pokoji rodiny Portálových se s tichým zaskřípáním samo od sebe začalo otevírat okno. Nejdříve se pomalu otočila klička a pak se obě okenice daly téměř bezhlučně do pohybu. Jakmile se otevřely dokořán, zavířil pokojem čerstvý ranní vzduch a uprostřed pokoje se ozvalo tiché „paf“. Pod stropem se objevil houf švitořících ptáčků. Létali po pokoji a jemnými hlásky štěbetali: „Dobré ráno, dobré ráno, zlatíčka!“ Někteří z nich zamířili ke dvěma postelím, kde spali Zuri s Mikem. Snesli se dolů, aby přistáli na rozcuchaných hlavách obou dětí a třepotem malých křídel odváli poslední zbytky jejich snů.

Jako každé všední ráno, i dnes se dětem vůbec nechtělo vstávat a jít do školy. Večer totiž dávali ve vizadle nový díl jejich oblíbeného pohádkového seriálu. Děti si ještě dlouho po tom, co zhasly poslední světlušky v lampičkách na nočních stolcích, šeptaly o svých oblíbených příbězích z vizadla, snech a nesplněných přáních. Ráno se jim samozřejmě nechtělo vylézt z krásně vyhřátých peřin.

Ve stejnou dobu se o patro níže rodiče chystali do práce. Na stole voněla čerstvě vykouzlená snídaně. Maminka tradičně obsadila koupelnu a taťka se přehraboval v kouzelných krystalech, které si večer přivezl z výprodeje.

Pečlivě je leštil sametovým hadříkem a pozorně prohlížel proti magickému světlu ve své holi. Kontroloval jejich čistotu a zkoumal zvláštní struktury příměsí uvnitř krystalů. Tyto příměsi vytvářely žilky různých barev, tlouštěk a tvarů. Zkušené oko dokázalo odhadnout, jaké magické vlastnosti jednotlivé příměsi propůjčovaly krystalům. Pan Portál takové oko měl. Samozřejmě, že to nebylo okem, ale dlouholetými zkušenostmi v zacházení s krystaly a také nadáním pro tuto práci.

Rozespalý Mik šel do obýváku k vizadlu na ranní pohádky. Míjel otce ve chvíli, když si vybral z krystalů ty správné „kousky“ pro dnešní stavbu nového portálu a nesl je v dřevěné truhličce.

„Dobré ráno,“ pozdravil otce.

„Ahoj Miku, Zuri ještě spí?“ zeptal se taťka a upřel na něj zkoumavý pohled skrz brýle.

„Jo,“ zamručel Mik, když spouštěl vizadlo svojí kouzelnou hůlkou.

Taťka se nadechl, lusknul prsty a přenesl tak slova, která hned nato vyřkl, do dětského pokoje: „Zurinando, vstávej, sakramente, teremtete a hrom do čepice!“

„Hmmm,“ zamručela Zuri, otočila se na druhý bok a přetáhla si deku přes hlavu. Byla o tři roky mladší než Mikaelus a se vstáváním měla vždy větší potíže.

Po dalších deseti minutách měl taťka vše naloženo ve svém různoletu – obrovském létajícím lodním kufru opatřeném sedadlem, potaženém krásným tmavě zeleným semišem.

„Tak kde je ta Zuri?“ křiknul. Z kapsy cestovního pláště vyndal svůj portační kroužek, což bylo jeho speciální přenášedlo, pevně ho sevřel v dlani a řekl: „Zuri, sprcha, okamžitě!“

Přivřel oči, aby si výsledek kouzla dobře představil, a druhou rukou do vzduchu načrtnul kouzelný symbol. Pak se třikrát zhoupl v sedle kufru a pronesl startovací formuli. Kufr vydal zvuk, jako když se probouzí medvěd ze zimního spánku, a pak začal tichounce příst jako kočka. Pan Portál ho láskyplně poklepal, křiknul „Hyjéé!“ a odletěl otevřenými dveřmi do práce. Ze Zuri pomalu sjela peřina na postel a ona se stále spící vznesla. Zamířila si to vzduchem směrem ke dveřím pokoje. Ty se neslyšně otevřely a propustily ji do chodby. Kdyby nespala tak tvrdě, uvědomila by si, že se pohybuje asi dva lokty nad zemí a směřuje schodištěm dolů, středem předsíně až do koupelny. (Pro ty, kteří nevědí, co je to loket – jeden loket je měřítko o velikosti stejné, jako je vzdálenost od špičky malíčku po špičku lokte na jedné ruce.)

Zuri doplula až nad nádherně zdobenou vanu tak tiše, že mamka stojící před zrcadlem u umyvadla ji ani nepostřehla. Díky světluškám, které poletovaly kolem její tváře, se maminka viděla v zrcadle daleko lépe, než byly vidět okolní věci v koupelně, které se ztrácely ve stínu. Když už byla Zuri asi jeden palec nade dnem vany, přestalo vznášecí kouzlo působit a ona dopadla do tvrdé a studené vany. (Pro ty, kteří nevědí, co je to palec – jeden palec je vzdálenost, která je stejná jako délka palce dospělého člověka.) To ji nadobro probudilo ze sladkého podřimování. Otevřela oči a zjistila, že leží v koupelně a kohoutek od studené vody se nezadržitelně otáčí. První kapky opouštěly růžici sprchy nad její hlavou a Zuri připadalo, že velice touží po setkání s ní.

„Zastav vodu!“ křikla na kohoutek, ale ten jen mírně zazářil ochranným kouzlem.

„No jo, taťka,“ pomyslela si. Okamžitě vyskočila z vany a přitom se zachytila nejbližší opory, což byl okraj vany a mamčin rukáv. V tu chvíli držela mamka rtěnku na horním rtu a během okamžiku vypadala jako upír, kterému teče z úst krev po bradě až na krk. Nadechla se, aby jí vynadala, ale to už Zuri opouštěla dveře koupelny a koutkem oka sledovala, jak padající proud kapek změnil směr letu a vydal se za ní, aby ji dostihl a smáčel pyžamo. Tryskem proběhla chodbou až do kuchyně a otočila se proti letícímu proudu ledové vody. Když už byly první kapky asi dva lokty od jejího obličeje, chladnokrevně přibouchla dveře. Voda se o ně rozprskla s lehkým zamlaskáním. Pomalu stékala po jejich vyřezávaném povrchu a Zuri si pomyslela, že únik před taťkovým kouzlem zvládá docela dobře.

„A nezapomeň to utřít!“ uslyšela mamčino volání z koupelny. Zuri se čas od času takovéto probuzení přihodilo. Dříve se často probírala mokrá ve vaně, ale dnes je už vytrénovaná a dokáže před vodou utéct. Jen to vytírání ji zlobilo.

„To musím nějak vyřešit!“ přemýšlela a rozhlížela se po kuchyni. Její pohled hledal něco, co by ji inspirovalo. V polici uviděla velký hrnec.

„A mám to! Ten bude akorát na chycení vody,“ usmála se spokojeně, „a je po vytírání.“

„A nezapomeň to utřít!“ posměšně opakoval Mik z obýváku. Přestože měl plnou pusu koláče a hleděl na vizadlo, neodpustil si sledovat Zurinu ranní sprchu a také ji patřičně okomentovat.

„Sestřičko, jsi čím dál tím lepší!“ smál se s nohama na stole a talířem nakrájeného koláče v pravé ruce. Smál se ale jen chvíli. Koláč v puse mu zaskočil a on se rozkašlal.

„To máš za to, že se posmíváš, brašine!“ uštěpačně prohodila Zuri, když skončila s vytíráním vody a šla se oblékat.

„Zase jíš u vizadla?“ ozvala se ze dveří koupelny mamka. Přistihla Mika, jak rychle sbírá drobky, které při kašlání vyprsknul na koberec.

„Dobře, milánkové,“ pokračovala mamka, „dnes odpoledne přijedou na návštěvu babičky a dědečkové a vy mi, až se vrátíte ze školy, pomůžete s úklidem. Mikael vysaje všechny pokoje a Zuri vytře podlahu. A to vám říkám, jestli ne, tak jste bez vizadla!“ zahrozila prstem.

Snídaně pak proběhla bez dalších problémů, jenom Zuri koláč spíše rozebrala, než snědla. Neměla ráda ovoce, kterým byl koláč ozdoben, a také byla nervózní ze zkoušení, které ji čeká ve škole. Obě děti se ještě na chvilku rozvalily na gauči a se zraky upřenými na vizadlo se vzpamatovávaly z ospalosti. Po nekonečně pomalém oblékání, jídle a mytí byly připraveny odejít do školy.

„Nástup!“ zavolala mamka, „a rychle, už nemám čas! Uši, nehty, kapesníky, ukázat.“ Ještě rychle zkontrolovala, jak jsou děti oblečené, a odešla do práce. Oba dva sourozenci brali její kontroly s velkou nevolí, přece už nejsou malí, ale raději neodporovali. Museli by si totiž vyslechnout další výchovnou přednášku a na to po ránu neměli náladu. Zvláště těžce probuzená Zuri ne.

Mik si vzal v předsíni mošnu s učením, otevřel venkovní dveře a vykročil na ulici.

„Měj se, zámku,“ pozdravil strážný zámek ve tvaru klepadla na dveřích.

„Ahoj, Mikaelusi, přeji ti krásný den,“ odvětil zámek.

I Zuri již vybíhala ze dveří. „Ahoj, zámku,“ řekla a cvrnkla zámek laškovně do klepacího kroužku, který mu trčel z nosu.

„Jevanečky, málem bych zapomněl!“ plácl se Mik do čela. Musel se vrátit pro zapomenutého anima.

„Čerte, Čerte, kde jsi? Pojď ke mně!“ Z předsíně přiběhl asi loket a půl vysoký beraní anim, v encyklopediích nazývaný Bery. Mik si ho pojmenoval Čert podle jedné pohádkové bytosti, kterou viděl ve vizadle. Čert se otřel Mikovi o nohu a spokojeně zamručel. Chlapec mu nasadil na záda školní mošnu a pak vyběhli na ulici.

V okamžiku, kdy děti zahlédly spolužáky na ulici, opustila je dokonale veškerá ospalost. Rozběhly se k nim. Jejich kroky zněly po kamenném dláždění a vmísily se do šumu všedního rána. Mik se přidal k Awetovi a Silamovi Pečínkovic, kamarádům od sousedů.

„Čau!“

„Ahooj!“ Vzájemně se pošťuchovali. Jejich animové se jim honili kolem nohou se stejnou rozpustilostí jako jejich pánové.

Na Zuri čekala její nejlepší kamarádka z ulice, Krista.

„Ahoj, Zuri, dneska jdeš nějak pozdě!“ usmála se.

„Ále, nechtělo se mi vstávat. Dívala ses včera večer na pohádku o světě bez kouzel?“

„No joo, byla to legrace. Jak tam třeba žili bez kouzel, měli hlad a v zimě neměli čím topit, protože jim bohatý král všechno bral,“ vzpomínala Krista, „ale zažít bych to nechtěla.“

Děti postupně přicházely k cestovnímu portálu ve tvaru pouliční lampy se čtyřmi lucernami. Celá lampa měla tmavě modrou barvu a zdobily ji žloutkově žluté okrasné lístečky. V malém domečku nad každou lucernou bydlel skřítek a pozorně sledoval děti, které se pod ním zastavovaly. Pokaždé vyslovil jejich jméno a zeptal se na místo, do kterého se přemísťují. Pak lusknul prsty, lucerna se rozsvítila a dítě se rozplynulo v záblesku světla. Mik se Zuri si také stoupli pod lampu na tmavší kruhy vyznačené v dláždění. Skřítek nad Mikaelem zrovna znuděně seděl na rameni své lampy a komíhal visícíma nožičkama. S nepřítomným pohledem vyslovil Mikovo jméno a poslal ho do dílny živlů k slovutnému kouzelníkovi Ratatovi.

Mik ještě zaslechl hlas jiného skřítka, který káral Silama: „Hele, drž si toho anima u nohy, jinak ti ho pošlu na druhý konec města!“ Pak se mu roztočilo světlo před očima a zmizel. Skřítečka od lucerny, pod kterou stála Zuri, se bavila s další skřítečkou a skřítkem v místě, kde se setkávala všechna čtyři ramena portálu. Měli tam malé lavičky a zrovna o něčem nadšeně diskutovali. Zuri otevřela pusu, aby na sebe upozornila. Ve stejný okamžik ale skřítečka luskla prsty a Zuri byla odeslána do ulice s cukrárnou paní Sladké, kde se učila umění kuchařských kouzel.

Kapitola 2 - ZKOUŠKA

Zuri se objevila pod jinou lampou na křižovatce ulic Cukrářské a Marcipánové. Popošla pár kroků dopředu, aby nepřekážela příchodu dalších žáků. Zastavila se, zavřela oči, zhluboka se nadechla a vykročila pravou nohou do Cukrářské ulice. Ne že by se jí udělalo cestou špatně, ale zůstala sama samotinká, bez kamarádek, které se učily v jiných cechovních školách. Teprve nyní na ni dolehla tíha dnešního dne. Raději by se zajímala o brouky a motýly na rozkvetlých záhonech před cukrárnou, ale dnes ji čekaly kouzlo-zkoušky.

Jestli je zvládne, dostane ve škole svoji první kouzelnou hůlku, znak odbornosti na čepici a doma krystal, ze kterého si bude moci vyvolat svého prvního anima nebo fyta. Pomocníka, mazlíka a zároveň kamaráda na celý život.

Zabraná do myšlenek došla Zuri ke dveřím cukrárny. Dveře byly odemčené a kouzelný zámek zrovna podřimoval. Asi se mu dnes nechtělo vítat žáky, když měl vlastně volno. Vzala za kliku a vstoupila do haly zahalené mírným přítmím. Police a podstavce z tmavého dřeva se dnes obzvláště leskly, i když zde nebylo mnoho světla. Neubránila se vzpomínce na svoji první návštěvu v této cukrárně. Když ji sem mamka poprvé přivedla, nemohla od starého dřevěného nábytku oči odtrhnout. Byl prostě úžasný a plný dobrot.

Dnes ve spěchu procházela mezi podstavci, nad kterými se vznášely vykouzlené dobroty. Když ucítila jejich vůni, sevřel se jí hladem žaludek. Snídani vlastně moc nedala, když byla ráno nervózní z dnešních zkoušek. Rychle se rozhlédla, jestli nikdo nejde, přikročila ke stojanu s nádherným dortem ve tvaru rozkvetlé růže, ulomila kousek a okamžitě ho slupla. Pak uslyšela v dálce něčí kroky. Znovu se rychle rozhlédla, jestli ji nikdo nevidí, ulomila si ještě jeden kousek dortu, strčila ho do pusy a vyběhla po schodech do prvního patra.

Spěchala do šatny, aby se převlékla. Nemohla již zahlédnout, že zrovna přichází pomocnice paní Sladké, slečna Posypková, a samozřejmě si všimla poškozeného dortu. „Sakulenti malí,“ povzdechla si. Sáhla do nažehlené sváteční zástěry pro trochu mouky. Levou rukou rozprášila špetku mouky nad dortem, zašeptala kouzlo a hůlkou v pravé ruce ladně mávla. Obláček mouky vybuchl a zakroužil nad dortem, jako by hledal, kam se má usadit. Když dolétl až k poškozeným místům, nedočkavě se do nich vpil. Žena si ruku utřela do sváteční utěrky, kterou měla pečlivě zastrčenou v zástěře, a šla dál. Ulomené lístky dortu začaly pomalu dorůstat a halou se rozprostřela vůně čerstvého pečiva.

Rozletěly se dveře a Zuri vběhla do šatny. Bylo tady dalších čtrnáct vyšňořených a nažehlených dětí.

„Hojte, děcka!“ houkla do šatny.

„Ahoj, Zuri!“ mávly na ni Vilma s Feome, které bydlely ve stejné ulici, ale do školy dorazily dříve. Celou místnost naplňovala vůně pečených buchet a bábovek, sem tam se objevil i závan spáleniny. Všichni nervózně šeptali a zkoušeli se navzájem z kouzel a zaříkání. Najednou se ozval zvonivý smích. Ferdinand, nejtišší žák celé třídy, měl na obličeji celou bábovku a ta neustále kynula do nebývalých rozměrů. Jeho kamarád Uzinar se snažil uklízecím kouzlem nepovedenou bábovku z kamarádova obličeje odstranit, ale kvůli nervozitě se mu nedařilo správně vyslovit formuli.

Další kluk stojící vedle nešťastných kamarádů všem vysvětloval, že nechtěl žduchnout do Uzinara v momentě, kdy kouzlil bábovku. Nikdo ho však neposlouchal, všichni hleděli na Ferdinanda a bavili se na jeho účet. Děti se tak smály nepovedenému kouzlu, že málem přeslechly volání paní Sladké z chodby.

„Tiše, tiše!“ vykřikovala paní Sladká a tleskala přitom dlaněmi, aby přehlušila dětský smích. Když spatřila trápící se kluky, neubránila se také úsměvu. Rychle ho však v sobě zadusila, přece jenom se nechtěla smát cizímu neštěstí. Mávla malou, nádherně zdobenou vařečkou a v okamžiku uklidila bábovku z obličeje i její kusy, které zoufalý Ferdinand rozházel kolem sebe po zemi.

„Tak, žáci, adepti kouzelnické školy cukrářské, vyzývám vás k provedení postupových zkoušek pro studium cukrářské akademie.“

Najednou mezi dětmi zavládlo hrobové ticho. Paní Sladká vyvolávala zkoušené podle abecedy. Děti vcházely do třídy napjaté a plné obav a vždy po chvíli se jedno po druhém objevovaly rozesmáté ve dveřích, s palcem drženým nahoru. To znamenalo, že zkoušku udělaly úspěšně.

Zuri zůstala v šatně poslední. „Hm, jako naschvál. Možná mě paní Sladká chtěla trochu potrápit za to, že jsem občas nedávala pozor v jejích hodinách kuchařských kouzel,“ přemýšlela. Byla nervózní a měla strach, že při zkouškách něco poplete nebo zapomene. Z nepříjemných myšlenek ji vyrušilo vrznutí otevíraných dveří. Zvedla hlavu a uviděla usměvavou tvář paní Sladké. Ulevilo se jí, že se nemračí.

„Tak to asi nebudu poslední naschvál, ale prostě jsem měla smůlu,“ trochu si oddechla.

„Netvař se tak utrápeně Zurinando, uvidíš, že to nebude tak hrozné, jak si představuješ.“

Zuri vešla dovnitř. V místnosti to báječně vonělo. Během jednoho okamžiku ucítila vanilku, rozinky, citronovou kůru a nějaký ovocný čaj. Pak její pozornost zaujaly postavy porotkyň sedících v čele dlouhého stolu. Paní Sladká právě přicházela ke své prázdné židli. Její sváteční šaty byly bezchybně nařasené a krásně voněly. Když kráčela místností, příjemně šustily, jak klouzaly po zemi a otíraly se o stůl porotkyň. Napravo od jejího místa seděla první zkoušející čarodějka. Byla to baculatá, menší, usměvavá paní s růžovými líčky a velkým načesaným drdolem. Třetí a poslední čarodějka, sedící nalevo od paní Sladké, vypadala jako pravý opak té baculaté paní.

„Dovolte, abych vás představila,“ řekla paní Sladká. „Vážená paní čarodějka Marcikrámová,“ ukázala rukou na baculatou paní, „vážená paní čarodějka Bábodělková,“ kývla hlavou k té druhé, vysoké a štíhlé. „A moje poslední žačka Zurinanda Portálová. Zuri, vezmi si kouzelnou hůlku, ať můžeme začít,“ ukázala paní Sladká na stůl.

Teprve nyní si Zuri všimla, že před ní ležela školní hůlka. To se jí ulevilo! Nebyla to hůlka osobní, mohl s ní kouzlit každý a měla jednu velkou výhodu. Častým opakováním určitých kouzel se tato kouzla dala vyvolat jednodušeji.

„Tak, Zurinando,“ oslovila ji jedna ze zkoušejících čarodějek. „Máme tady stůl a na něm prázdný talíř a čajový hrníček. Tvým úkolem je vykouzlit krajíc chleba, koláč s náplní a šálek sladkého čaje. Po ochutnávce pak uklidíš nádobí a stůl.“

Zuri odevzdaně pokývala hlavou, uchopila hůlku do levé ruky, zavřela oči a začala si představovat krajíc chleba. Rovně ukrojený, krásně vonící, měkoučký, s kůrčičkou křupavou jako vánoční oplatek. Pak ho hůlkou jako by obkreslila ve vzduchu, vyslovila kouzlo a lehoučkým pohybem hůlky poslala svoji představu na prázdný talíř. Uslyšela několikeré souhlasné zamručení zkoušejících a otevřela oči. Paní Sladká přistoupila k talíři, naklonila se, dlouze nasála vůni, která se vznášela nad krajícem, a řekla: „Výtečně, Zuri, pokračuj!“

Zuri opět zavřela oči a tentokrát si představila dozlatova upečený koláč plný slaďoučkého tvarohu s rozinkami a pomerančovou kůrou. Posypkou ve tvaru sluníčka ozdobila střed koláče a okraje na několika místech mírně nakrojila. Zároveň vykouzlila medový čaj, jaký dělává doma maminka. Oboje umístila na stůl rychlým pohybem hůlky, až se připravený hrníček mírně zatočil a rozkomíhal, jak do něj šplouchla čajem. Jedna z porotkyň luskla prsty a rázem byl krajíc chleba i koláč rozkrojený na několik kousků a v hrníčku zazvonilo pár lžiček. Ochutnávka dopadla výborně.

Zuri pak zamávala hůlkou a řekla: „Čisto-místo-tady-a-teď!“ Nad stolem to udělalo „paf, paf“ a jen pomalu rozplývající se hrníček byl poslední zbytkem hostiny, která zmizela ze stolu, jehož navoskovaný povrch se rovnoměrně leskl. Tím byla zkouška úspěšně završena.

„Báječně, Zurinando! Právě jsi zkoušku zvládla na výbornou,“ řekla paní Bábodělková, „nyní se můžeš jít radovat za ostatními spolužáky.“

Zuri si oddechla. Bylo jí úžasně. Cítila se tak lehká a uvolněná. Rychle se rozloučila, otevřela dveře a vstoupila zpět do šatny. Trochu ji zarazilo, že byla prázdná, ale pak si uvědomila, že vlastně všichni odešli na chodbu. Udělala pár kroků, otevřela další dveře a konečně mohla zvednout ruku s palcem nahoru. Ve stejném okamžiku si uvědomila, že je chodba plná nejenom spolužáků, ale i rodičů. Rychle těkala pohledem po celé chodbě, až nakonec našla mamku s taťkou. To, že se smáli a mamka plakala, ji nepřekvapilo, ale že i taťkovi tekla po tváři slza, to nečekala. Rychle se k nim rozběhla, aby se s nimi objala.

„Mami, tati, udělala jsem to na výbornou!“ smála se.

„To je vynikající, takže od zítřka už můžeš mamce pomáhat s vařením,“ řekl pan Portál a pohladil ji po vlasech. Zuri se zamračila, ale jen tak na oko, a pak se tomu všichni zasmáli. Dveře od šatny se znovu otevřely a paní Sladká pozvala děti dovnitř. Když vcházely zpátky do třídy, ve které se ještě nedávno učily, vůbec ji nepoznaly. Pomocí kouzel byla proměněna na dvoranu slávy. Malá třída s plochým stropem se změnila na obrovskou kruhovou halu. Podél stěny se vinulo vzhůru nádherné dřevěné schodiště. Neuvěřitelně jemně vyřezávané ornamenty lístků a různých květů zdobily snad každý kousek zábradlí.

Jakmile lidé vstoupili na první schod, dalo se schodiště pomalu do pohybu a vyváželo děti s jejich rodiči do vyšších pater. Ještě nádherněji působil mnohaposchoďový dort uprostřed místnosti. Vrchol toho dortu se ztrácel někde ve výšinách, takže na něj z podlahy nešlo dohlédnout. Dort byl rozdělen na patra a každé patro bylo vyzdobeno jakoby živými ozdobami. Neustále zde rozkvétaly květiny různých barev a tvarů. Dozrávaly v plody, vadly a mizely do svých kořenů, aby znovu vyrašily jako bájný pták Fénix. Kolem květů létali motýli, vážky a ptáčci. Zpívali jakési písně o kouzlech, přírodě a vaření. Zuri by si je ráda poslechla celé, ale schodiště ji s rodiči vyváželo stále výše, takže slyšela vždy jen část písničky. Z vyšších pater dortu padaly malinké vodopády různobarevných limonád, rozplývajících se cestou v obláčky, které pak vytvářely jakési nebíčko z mráčků v nižších patrech.

Děti se nechaly vynášet výš a výš a s úžasem sledovaly nádherné miniaturní krajiny z cukru, perníku a marcipánu. Hory, skaliska, domečky i malé strážní věže. Dokonce zahlédly droboulinké ptáčky na karamelovém rybníčku. Vydržely by se tak dívat snad donekonečna, ale schody je nakonec vyvezly až na vrchol dortu. Tam to bylo jako v nebi. Všude se vznášely obláčky cukrové vaty a vytvářely i jakýsi slavnostní trůn, kde stála paní Sladká se svými kolegyněmi. Slavnostně předaly všem dětem krásně malované válcové truhličky s diplomy a vyřezávané krabičky. Když je děti otevřely, našly v nich lesknoucí se kouzelné hůlky se symbolem vařečky a odznaky svého cukrářského řádu. Jeden odznak velký, který se nosí na klobouku nebo čepici, a druhý menší pro připnutí na plášť. Po blahopřání učitelů žákům se ujala slova paní Sladká a oznámila dětem, že dnes jim škola skončila a mohou jít domů. Ve stejný okamžik se ve vzduchu zhmotnily cukrové hudební nástroje, aby zahrály slavnostní fanfáry. Bylo tady několik řad dlouhých trubek, několik malých harf a velké hnízdo bubnů a bubínků. Mezi tím vším poletovaly nezbedné housličky, za nimi poskakovaly klarinety a všem nástrojům vévodily obrovské varhany. Jakmile zazněly první tóny slavnostní hudby, začalo poslední patro dortu, na kterém všichni stáli, pomalu klesat.

Schodiště tvořící stěnu místnosti se pomalu rozpouštělo a mizelo. Jednotlivé ornamenty se rozplétaly a scvrkávaly, až se úplně vsákly do okolní stěny jako voda do písku. To vše trvalo několik chvil, pak dorazili k podlaze místnosti. Rodiče postupně odváděli své děti do šatny, kde již čekali skřítci malíři a bleskově vytvářeli jejich podobizny na památku.

„Tak, děvčata, parádu máme za sebou a teď bychom měli zamířit domů. Tedy, aspoň vy dvě, já zaletím pro babičky a dědečky, abych je mohl přivézt k nám na oslavu Zuriných zkoušek.“

„Tati, prosííím, ještě nééé,“ zaškemrala Zuri. „Chtěla jsem se jít s Kristou podívat do arény kouzel na Mika. On má dneska soutěž v ‚Cestě‘ a já jsem to zatím vídala akorát ve vizadle.“

„No dobře, já vás tam doprovodím, ale pak mi musíš o to víc pomoct s přípravou domu pro návštěvu,“ řekla mamka, „aspoň podpoříme Mika na tom jeho kouzelnickém tělocviku.“

Nebylo to daleko. Pěšky snad jen půl hodiny příjemnou procházkou, která vedla Truhlářskou a Kovářskou ulicí přes tržiště, které se rozprostíralo kolem budovy arény. Krásné dřevěné roubenky ani kovářské výhně plné zvonkohry kladiv a perlíků dnes Zuri nevnímala. Nedočkavě táhla mamku za ruku a vyhlížela první stánky tržiště, kde se měla sejít s kamarádkou Kristou. Brzy se dočkala. Hned u prvního stánku zahlédla mávající Kristu, která ji asi uviděla o něco dříve. Zuri se rozběhla ke kamarádce. Na prsou si pevně držela truhličku s hůlkou a odznaky, aby ji při běhu neupustila na zem.

„Tak ukaž,“ řekla nedočkavě Krista. Zuri se začervenala. Opatrně otevřela truhličku.

„Ty jsou krásné,“ pochválila ji Krista, „já budu mít zkoušky až příští rok. Už se těším na hůlku. Na tu tvoji raději nebudu sahat, když je tvá osobní. Je ale fakt nádherná. Vezmi si ji už do ruky, když jdeme do arény, ne?“

„No jo, máš pravdu, tam má hůlku v ruce skoro každý,“ odvětila Zuri. Vzala si hůlku, truhličku pečlivě zavřela a rozhlédla se po nejbližších stáncích.

„Tak jdeme?“

„Jasně!“ Na Zurinu mamku v ten okamžik zapomněly.

Vydaly se kolem jedné z dlouhých řad stánků, které se kryté pestrobarevnými slunečníky krčily vedle sebe. Bohatší obchodníci měli na střeše stánku malý balkonek, ze kterého vykřikovali na zákazníky najatí vyvolávači a lákali je na zaručeně nejlepší a nejlevnější zboží. Obchodníci nabízeli neuvěřitelné množství kouzelných i nekouzelných věcí. A pro zámožnější zákazníky měli pod pultem i nějaké složité, ba dokonce i nebezpečné kouzlo či prastarý magický artefakt.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Děti magie 1 - Do Země obrů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.