Lynn Flewelling v nakladatelství

FANTOM Print

Dítě proroctví

Skrytý válečník

Královna věštců

Štěstí ve stínech

Příchod tmy

Zrádcův měsíc

Návrat stínu

Bílá cesta

Schránka duší *

* Připravujeme

Bílá cesta

a

Lynn Flewelling

FANTOM Print

2013

Copyright © 2010 Lynn Flewelling

Translation © Hana Vlčinská

Cover © Miguel Coimbra / Bragelonne 2012

ISBN 978-80-7398-581-3 (ePub)

ISBN 978-80-7398-582-0 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Mé báječné sestřičce Susan.

Díky za tvou lásku, podporu a nadšení během všech těch let.

Poděkování

Ráda bych poděkovala své úžasné editorce Anne Groellové za první vhled a péči o celou tuto knihu, a svému úžasnému manželovi Dougovi za neochvějnou podporu.

Díky také heavymetalové cellové skupině (ano, správně, cello) Apocalyptica za skvělou hudbu k psaní.

Kapitola 1
Bezpečný přístav

Smrt – i když jen chvilková – si od člověka vyžádá mnoho. Alek a jeho společníci dorazili minulou noc do Gedre, a Alek se sice dokázal udržet na koni, když vyjížděli z přístavu ke klanovému sídlu, ale pokazil to tím, že omdlel na nádvoří. Mydri mu věnovala jeden ostrý pohled a vypakovala ho do postele v pokoji s vyhlídkou na přístav. A když jejich hostitel, Riagil í Molan, poprvé spatřil rhekaro, přikázal, aby také zůstalo ukryté. Vzhledem k Sebrahnovu podivnému vzhledu mu to Alek stěží mohl mít za zlé.

Do okna na opačné straně pokoje šlehal zimní déšť a v komíně kvílel vítr. Přístav v Gedre byl stěží viditelný, lodě, které tam kotvily, byly jen tmavé skvrny v mlze. Po bouřlivé plavbě z Plenimaru bylo dost příjemné ležet v měkké posteli, která se pod ním nehoupala. Alek neměl ponětí, kolik je hodin. Když se probudil, byl už Seregil pryč, bezpochyby proto, aby si promluvil se sestrami nebo s hostitelem, khirnarim.

Sebrahn se choulil na polštářích na křesle u okna a hleděl ven – třebaže se nedalo říct nač vlastně. Rhekaro sice mělo Alekovy dětské rysy, ale nebylo možné splést si ho s obyčejným dítětem. Světlé, stříbřitě bílé vlasy mu visely téměř k podlaze. Bílá kůže vypadala v šeru přízračně a stříbrné oči měly barvu oceli. Yhali, Riagilova manželka, nahradila hadry, ve kterých Sebrahn přijel, měkkou aurënskou tunikou, pletenými ponožkami a botami, které mu padly, přestože boty Sebrahna zřejmě mátly a neustále si je zouval. Stejně jako by to mohlo dělat malé dítě…

Ale on není dítě, že?

Alek tu myšlenku potlačil, sáhl pro šálek, který mu Mydri nechala na nočním stolku, a usrkl léčivého odvaru. Ruka se mu trochu třásla a pár kapek přistálo na noční košili.

Když je Micum a Thero v Plenimaru našli, byli se Seregilem v zoufalém stavu, ale Sebrahn na tom tehdy byl ještě hůř. Byl tvorem z magie a využil jí ohromující množství, aby v plenimarské divočině zabil jejich pronásledovatele, přivedl Aleka zpět od Bilairyho brány a Seregila i Aleka vyléčil. Během prvních dnů plavby se báli, že se svraštělé, vyčerpané rhekaro vydalo ze všech sil. Alek byl příliš slabý, aby mohl vstát z kavalce, ale krmil Sebrahna několikrát denně, vymačkával si krev z konečku prstu na rhekarův malý šedý jazyk. Po několika dnech začal Sebrahn vnímat, co se kolem něj děje, a dál se zlepšoval. A dnes už vypadal skoro ve své kůži.

Alek uvažoval, jak dlouho ho tady Riagil a Mydri hodlají držet zavřeného. Dlouhou lněnou noční košili měl čistou, ale pořádně se nevykoupal od chvíle, kdy utekli z alchymistovy vily, což bylo téměř přede dvěma týdny. Povzdechl si a prohrábl si prsty vlasy, které mu visely do půli zad – zplihlé a špinavé. Narazil na změť a smotky. Natáhl jeden z dlouhých světlých pramenů a přemýšlel, ne poprvé, jestli by si je neměl prostě ostříhat, tak jako při útěku obětoval vlasy Seregil.

Sebrahn se teď vrtěl. Půjčené boty jedna po druhé spadly na podlahu. Alchymista Charis Yhakobin stvořil rhekaro jako bezpohlavní a němý nástroj, z jehož nepřirozeného těla a podivně bílé krve mohl být podle alchymisty vydestilován jakýsi mocný elixír. Sebrahn a jeho nebohý předchůdce však byli mnohem víc než nástroje. Sebrahn sice neměl pohlaví, nepostrádal však hlas ani mysl.

„Co vidíš?“ zeptal se Alek.

Sebrahn se otočil a podíval se na něj: „Ahek.“

Alek se zasmál. Jeho jméno bylo Sebrahnovým prvním kostrbatým slovem. Od té doby už zvládl pár dalších, jména lidí, věcí a několika činností. Další věc byla porozumění. Zdálo se, že kupodivu nezáleží na tom, zda na něj mluvili skalsky, aurënsky nebo plenimarsky. Ať mu řekli pohár, tyxa nebo kupa, pokud v místnosti nějaký byl, Sebrahn ho přinesl.

Sebrahn opustil křeslo u okna, vylezl si na postel k Alekovi a opřel se mu o bok. Alek se dotkl rhekarovy malé studené ručky a podíval se na jizvy, lemující několik prstů u dlaně, tam, kde znovu vyrostly, když je Yhakobin pro jakýsi experiment odřízl.

Proč jsi nezpíval, abys zachránil sám sebe?

Alek si ho přitáhl k sobě a srdce se mu trochu rozbušilo. „Už ti nikdy nikdo znovu neublíží ani tě neodvede. Jestli se o to pokusí, budeme muset odejít.“

Sebrahn se rozhlédl po pokoji, potom ukázal na okno a tichým skřípavým hlasem řekl: „Odjít.“

„Správně. Na lodi. Umíš říct loď?“

Sebrahna to nezajímalo.

„Nočník.“

Rhekaro sklouzlo z postele a vytáhlo zpod ní požadovanou nádobu. Alek ji použil a Sebrahn nočník znovu zastrčil. Sluha ho později vynese. A co teď? Vypadalo to, že nemůže dělat nic než pozorovat déšť. Když zaslechl kohosi přicházet po schodech ke dveřím, ulevilo se mu.

Dovnitř nahlédl Micum a zazubil se: „Pěkně protažený obličej!“

„Kde jsou všichni?“

Micum vešel a přitáhl si k posteli židli. „Na snídani. Přišel jsem se podívat, jestli jsi vzhůru. Máš hlad?“

„Ani ne.“

Micum natáhl ruce a Sebrahn opustil Aleka a vylezl velkému muži na klín.

„Zrádce,“ zabručel Alek. Sebrahn si jejich vysokého zrzavého přítele během plavby oblíbil. Natáhl ruku, aby se dotkl Micumova hustého, prošedivělého kníru, očividně zmatený skutečností, že má velký muž na tváři něco, co jeho dva bezvousí ochránci nemají.

„Strýček Micum,“ prohlásil s úsměvem Alek.

Micum se zasmál a dal Sebrahnovi pusu na ruku, jako by byl jeho vlastní dítě. „To se mi líbí. Co na to říkáš, štěně?“

Sebrahn neřekl nic, jen se opřel o Micumovu širokou hruď a zahleděl se na Aleka. Bylo až příliš snadné představit si v jeho očích všechno, co Alek chtěl. Jenže co Sebrahn doopravdy cítí – a jestli vůbec může něco cítit – zůstávalo tajemstvím.

* * *

Alek a Micum právě měli rozehranou partii karet, když dovnitř vešel Seregil s čaroději. Magyana dnes vypadala na svých dvě stě let; vrásčitá tvář pod šedou ofinou byla bledá a unavená, ale oči měla laskavé jako vždycky. Ještě mladý Thero, kterému nebylo ani sto, byl vysoký a tmavý, s řídkou bradkou, tmavými vlnitými vlasy staženými dozadu a dlouhým, poněkud přísným obličejem. Když se však podíval na Aleka a Sebrahna, i on měl ve světle zelených očích vřelost.

„Musíme si promluvit,“ řekl Seregil a sedl si na postel vedle Aleka.

„Nechám vás o samotě,“ pravil Micum, posadil Sebrahna na postel a vstal.

„Zůstaň, prosím,“ řekl Thero. „V téhle záležitosti před tebou nemáme žádná tajemství.“

Znělo to vážně, tím spíš, když Magyana zavřela na závoru a seslala ochranná kouzla, aby je neslyšely žádné zvědavé uši.

„Takže, tenhle tvor,“ začala s vážným výrazem ve vrásčité tváři.

„Prosím, neříkejte mu tak,“ řekl Alek. „Je to osoba a má jméno.“

„Není to osoba, drahý,“ jemně odvětila Magyana. „V ostatním můžeš mít pravdu, ale není to člověk ani faie.“

„Musíme vám něco říct,“ řekl Thero.

„Co?“

„Thero to cítil, ale ne zřetelně, už v Plenimaru, když Sebrahna uviděl poprvé,“ vysvětlovala Magyana. „Je pravda, že rhekaro dostalo podobu dítěte, ale za fyzickou podobou vyzařuje jiná. Nechápu to, ale to, co kolem něj vidím, je mladý drak.“

Alek se na Sebrahna pozorně zahleděl, mhouřil oči, ale nespatřil nic neobvyklého. „Drak? To není možné! Sebrahn byl stvořený z kousků – mě!“

Seregil se na mladšího čaroděje zamračil: „Proč jsi nám to neřekl, Thero?“

„Nebyl jsem si jistý, co to cítím. Magyana to vidí zřetelně.“

Magyana vzala Alekovu ruku do svých. „Seregil mi řekl něco o tom, jak byl Sebrahn stvořený. Věřím, že bys mi mohl říct víc. Víš, jaké materiály alchymista použil?“

Alek se neklidně zavrtěl; byla to doba, na kterou opravdu nechtěl vzpomínat. „Síru a sůl, tinktury…“

„Nic z draků?“

„Viděl jsem v dílně pověšený sušený dračí potěr, ale nevšiml jsem si, že by nějaký přidal.“

„Výborně. Na co si ještě vzpomínáš?“

„Bylo tam něco, čemu říkal ‚voda života‘ – myslím, že to mělo cosi společného se stříbrem.“

„Živé stříbro, rtuť?“ zeptala se Magyana.

„Ano, to bylo ono. To všechno smíchal s mými slzami, krví, močí, vlasy a mým…“ zaváhal a pod upřenými pohledy zrudl.

„Semenem,“ dokončil za něj Seregil. „Jak z toho, u Bilairyho, můžeš dostat draka?“

Thero pokrčil rameny, světle zelené oči měl vážné. „Ještě nevíme. Ale stalo se to.“

„Byla to moje krev Hâzadriëlfaie, kterou Ilban…“ Alek se zarazil, vyděšený, že mu tak snadno vyklouzl otrocký výraz pro pána, „…kterou Yhakobin nejvíc potřeboval, jak tvrdil. Říkal, že je to jediná krev, která se dá k vytvoření rhekara použít. Ale protože jsem ya’shel, začal nejdřív dlouhým očistným procesem, pokoušel se zbavit mojí lidské krve, jak prohlašoval.“

„Aha, tím se to vysvětluje,“ zašeptala Magyana. „Říkala jsem si, že vypadáš jinak, víc jako faie.“

To bylo choulostivé téma. „Musel jsem pít kovové tinktury a nosit amulety. Myslím, že jich bylo sedm: cín, měď, stříbro, zlato – ty další si nepamatuji. A pořád mi bral kapky krve a nechával je hořet, aby viděl, jakou barvu má plamen. Když získal správný odstín, použil další moji krev, aby směs udělala to, co udělala.“

„Krev přímo z hrudi,“ zavrčel Seregil. „Napíchli ho jako soudek a pověsili, aby krvácel na tu jejich směs.“ Odmlčel se, pak se naklonil, odstrčil Alekovi vlasy z levého ucha a ukázal jim malé modré tetování z dračího kousnutí na lalůčku. „Nemůže to mít něco společného s tímhle?“

Magyana nadzvedla obočí: „Zřejmě je to možné. Ale je to tak maličké kousnutí. Nemohlo z něj být zdaleka tolik jedu jako z tvého, Seregile.“

Drak, který kdysi kousl Seregila, byl velký jako pes a lissikem zvýrazněné otisky zubů se Seregilovi táhly po dlani i hřbetu ruky. Paže mu tehdy otekla a několik dní mu bylo zatraceně špatně, ale naštěstí to všechno přežil bez jiných dlouhodobých následků, zůstala jen značka.

„Kdyby šlo Yhakobinovi doopravdy o tohle, použil by Seregila,“ přemítal Alek. „A kromě toho, vůbec o té značce nevěděl, až když mě koupil, a jakmile to zjistil, nevěděl, co to je. Řekl jsem mu, že je to jenom ozdoba.“ Podíval se na Thera. „A co Orëska? Nysander věděl o Přilbě. Možná je tam čaroděj, který hlídá i tajemství rhekara.“

„Pochybuji,“ řekla Magyana. „Když Hâzadi odešli na sever, Skala ještě skoro neexistovala. A i kdyby tam někdo byl, je dost možné, že přísahal zachovat tajemství jako Nysander. Nebo zemřel. Během útoku na Dům Orësky jsme ztratili tolik čarodějů.“

„Možná ano, ale nemyslíš, že by někde tam dole ve všech těch sklepeních mohlo být něco, co se toho týká?“ Seregil se na ni vítězně podíval. „Jestli někdo ví, kam se podívat, jsi to ty. Znáš sklepy lépe než kdokoliv jiný.“

„Rozhlédnu se tam, hned jak se vrátím, ale nejspíš to bude trvat dlouho, protože nevím, co hledám. Je tam pár lidí, se kterými si můžu promluvit, ale neměl by sis dělat velké naděje.“

„Ve dvou by to bylo snazší,“ řekl Thero. „Včera v noci jsem dostal zprávu od čarodějky prince Korathana, Norubie. Princi dochází trpělivost. Čeká, až se vrátíme a vysvětlíme, co se stalo. Jestli vás nepřivedu zpět, měl bych si připravit dobrý příběh. Jinak se nejspíš vynoří otázky, které nechcete dostat.“

„Velmi nerad tě stavím do takové pozice,“ řekl Seregil. „Ale v žádném případě nemůžeme vzít Sebrahna zpět do Rhíminee. Ve městě plném čarodějů by bylo skoro nemožné ukrýt někoho s dračí aurou nebo co to je, a kdyby královna Phoria třeba jenom zavětřila, co Sebrahn dokáže, strčila by je i s Alekem oba do klece jako párek křepelek, aby je ve své nekonečné válce použila proti vojskům nejvyššího pána.“

„Myslíš, že to byl důvod, proč byl Sebrahn doopravdy stvořený?“ zeptala se Magyana.

Alek zavrtěl hlavou. „Kdyby Yhakobin věděl, že Sebrahn má moc zabít, tak by na nás s otrokáři nezaútočili tak zpříma. Alespoň tohle tajemství hraje pro nás.“

„Víš ještě něco o Hâzadriëlfaieích, Seregile?“ otázala se Magyana.

„Jen to, že si vzali důvody s sebou, když odešli na sever. Ten příběh znají všichni v Aurënenu.“

„Není to zjevné?“ prohlásil Thero a ukázal na Sebrahna. „Kdybych věděl, že mě někdo chce použít k něčemu takovému, taky bych utekl.“ Odmlčel se a omluvně se podíval na Aleka. „Nechtěl jsem se tě dotknout.“

„Nic se nestalo.“ Alek byl příliš zaměstnaný přemýšlením, kolik lidí asi viselo v klecích a krvácelo, aby stvořili bílé tvory, než Hâzadriël dostala svou tajemnou vizi.

„Thero má pravdu,“ řekl Seregil. „Byl jsem tam nahoře poblíž průsmyku u Havraního vrchu. Je to zapadlý konec světa a tak daleko od Plenimaru, jak jen se můžeš dostat. A proto jsou určitě tak nesnášenliví.“

„Zabili mou matku, protože měla smíšené dítě, a pokusili se zabít i mého otce a mě,“ řekl Magyaně Alek. „Otec strávil zbytek života neustále v pohybu. Tehdy jsem nevěděl proč, ale muselo to být proto, aby nás znovu nenašli.“

„Nikdy s tebou o ničem z toho nemluvil?“

„Ne. Táta toho moc nenamluvil. A když jsem se ptal na matku, řekl mi jenom, že je pro mě lepší nevědět. Když jsem povyrostl, myslel jsem si, že mu třeba zlomila srdce, že možná utekla s jiným mužem.“ Zavrtěl hlavou. „Po tom, co mi v Sarikali ukázala Dračí věštírna, se stydím, že jsem si o ní něco takového myslel.“

„Nemohl jsi to vědět, drahý chlapče.“ Magyana ho pohladila po ruce. „Tvůj otec byl moudrý muž. Musel matku velice milovat, když pro ni tolik riskoval. I pro tebe. Pokud jde o Hâzady, uvažte, jaké následky by mělo, kdyby se někdo s jejich krví znovu dostal na jih.“

„Dračí věštírna a dračí dítě…“ zašeptal Seregil a zatoulal se k oknu.

Alek náhle široce zívl. Magyana se zasmála a mávla rukou na Micuma a Thera. „Probíráním těchto věcí teď nic nezískáme. Pojďte, vy dva, ať si Alek odpočine. Thero, ty musíš sepsat odpověď princi a poslat kapitánovi Skřivana vzkaz, že chceme zítra vyplout.“

Seregil se otočil a zamířil s nimi ke dveřím. „Za chvilku jsem zpátky.“

„Kam jdeš?“ zeptal se Alek.

„Promluvit si se sestrou.“

Než se Alek stačil zeptat na podrobnosti, Seregil byl znovu pryč.

Pořád ještě pršelo, takže Seregil odvedl Adzriel nahoru do jednoho z kolosů na střeše. Kopule je držela v suchu, ale vysoké okno nemělo zavřenou okenici a od moře vanul studený vítr. Adzriel se posadila na kamennou lavici, přitáhla si kolem sebe plášť a vyčkávavě vzhlédla.

„Chci tě požádat o laskavost,“ řekl jí.

„Mluvíš se mnou jako se sestrou, nebo jako s khirnari?“

Seregil se pousmál: „Obojí?“

Poklepala na místo vedle sebe a vzala ho za ruku. Při důvěrně známém gestu se na okamžik znovu cítil jako dítě. „Pokračuj.“

„Věřím, že Sebrahn je dítě, o kterém Alekovi řekla Dračí věštírna v Sarikali.“

„To by dávalo smysl.“

„Pověděla ti Magyana, co vidí, když se dívá na Sebrahna?“

„Ne,“ řekla Adzriel, „ale předpokládám, že myslíš tu podivnou auru kolem něj. Myslela jsem si, že to víš, ale když jsi o tom nemluvil…“

„Aha. Takže ty taky vidíš draka?“

„Draka? Ne, jen pohyb a třpyt. Alek to vidí?“

„Ne, ani já. Thero s Magyanou nám to právě řekli.“ Odmlčel se a podíval se na jejich spojené ruce. „Rád bych vzal Sebrahna do Sarikali, protože ho předpověděla tamní věštírna. Snad budou rhui’auros vědět, co je zač.“ Chrámoví mystici – jediní stálí obyvatelé posvátného Sarikali – byli proslulí znalostmi a vizemi a Dračí věštírna patřila jim – nebo oni patřili jí. Nikdo to nevěděl jistě.

„Víš, že nemám pravomoc dát ti svolení, abys vzal na posvátnou půdu něco tak podivného, jako je Sebrahn, dokonce ani kdybych tě doprovodila, bratříčku. Vyžadovalo by to hlasování rady Iia’sidry, a to by mohlo trvat i rok nebo víc.“

„Tak dlouho čekat nemůžeme.“ Na chvíli se zamyslel a pokoušel se najít jinou možnost. „Je tady ještě Tyrus?“

„Pokud vím, pořád je v horách.“

„Potom se tě jakožto khirnari ptám, smím vzít Sebrahna do Bôkthersy?“

Adzriel nad tím dlouho přemýšlela. „Nepředpokládám, že vás tady Riagil nechá moc dlouho. Sebrahn ho očividně děsí.“

„Je to chytrý muž.“

„Má tedy Sebrahn nějakou temnější moc?“

Seregil se podíval do šedých očí stejných jako jeho vlastní. „Sebrahn může zabíjet. Zpěvem. Léčí svou krví a může zabíjet hlasem.“

Nevypadala překvapeně. „Kdo byl zabit?“

„Muži, kteří nás chytili v Plenimaru – Yhakobinovi lovci otroků.“

„Zabil je, protože zaútočili na tebe a Aleka?“

„Ano. Bylo to jen jednou. Ale na druhou stranu s námi byl jen několik týdnů. Nemám ponětí, čeho jiného je ještě schopen.“

Nesouhlasně zvedla obočí. „Pořád poznám, když mi lžeš, Haba.“

„No, zřejmě ano. Tak dobrá, povím ti všechno.“ Seregil ztišil hlas, přestože by je skrz vítr mohl jen těžko někdo slyšet. „Dokáže křísit mrtvé.“

„Křísit mrtvé?“ Tentokrát zněla doopravdy překvapeně.

„Ano. Alek nebyl v Plenimaru jen zraněný. Zabili ho.“ Slova se teď z něj přímo řinula. „Yhakobinovi muži měli naprostou přesilu. Aleka zasáhly dva šípy, a právě potom Sebrahn zazpíval. Zabilo to všechny muže, kteří ještě stáli na nohou. Yhakobina jsem předtím zabil já osobně.“ Promnul si oči. „Ale když jsem se vrátil k Alekovi, umíral. Proto je teď v tak mizerném stavu, a já ne.“ V očích ho pálily slzy; vzpomínka byla příliš čerstvá. „Sebrahn ho přivedl zpět od Bilairyho brány.“

„Ale – jsi si jistý, že byl doopravdy mrtvý?“

„Ano!“ Seregilův hlas náhle trochu zakolísal. „Držel jsem ho v náruči a díval se, jak mu z ran přestává vytékat krev. Viděl jsem, jak mu znehybněly oči. Vím, jak vypadá smrt, Adzriel. Byl mrtvý.“

„Chápu.“ Chvíli byla zticha. Nakonec mu položila ruku na paži. „Potom ano, musíš jít do Bôkthersy a promluvit si s Tyrem. Jestli je Sebrahn nějakým způsobem drak, Tyrus to pozná. A i kdyby ne, alespoň budete během času stráveného s námi v bezpečí. Můžete si odpočinout a rozhodnout se, co dělat dál.“

„Víš, Sebrahn může být pro klan nebezpečný.“

„To je moje odpovědnost. A co Alek? Nechceš, aby byl v bezpečí?“

„Samozřejmě.“ Stiskl jí ruku. „Děkuji ti, nejstarší sestro.“

„Pak jsme dohodnuti. Ale ještě jsi neřekl, kdo tě unesl. Micum a Thero tvrdili, že našli otrokáře, kteří vás zajali, ale mysleli si, že je za tím něco víc.“

„Ano. Otrokáři jim řekli, že Ulan í Sathil vykupuje otroky z Virésse a Golinílu.“

Adzrieliny šedé oči se překvapeně rozšířily. „Nemyslíš si, že s tím měl Ulan í Sathil něco společného?“ Kdyby to byla pravda, šlo by o neprominutelné porušení atui – aurënské klanové cti – a mohlo by to rozpoutat krevní mstu s Akhendi, na jejichž fai’thastu byli uneseni, stejně jako s Bôkthersou a Gedre, jejichž lidé byli zabiti spolu se skalským doprovodem. „Máte nějaký důkaz?“

„Ne, ale otrokáři, kteří nás chytili, nebyli obyčejní. Udeřili příliš hluboko ve vnitrozemí a měli s sebou nekromanty.“ Odmlčel se a zvažoval, co má říct. „Nepomyslel bych na Ulana, kdyby se Yhakobin Alekovi nezmínil, že s ním obchoduje.“

„Není žádným tajemstvím, že Virésse obchoduje s Plenimarem. Kdo může obviňovat khirnariho, že se snaží zachránit své lidi všemi možnými způsoby? Na jeho místě bych dělala totéž.“

„Ano, ale tady také není tajemstvím, že je Alek napůl Hâzadriëlfaie. Ulan mohl příteli Yhakobinovi o Alekovi říct, aby od něj získal laskavost.“

„To je domněnka, Seregile, ne důkaz.“

„Prostě to vypadá jako příliš mnoho náhod.“

„Ráda bych Sebrahna ještě jednou viděla,“ řekla Adzriel, vstala a zamířila ke dveřím kolosu.

Seregil se usmál a vydal se za ní; právě teď promluvila víc jako khirnari než jako sestra.

Společně sešli do Alekova pokoje. Sebrahn seděl na posteli vedle Aleka. Spolu s nimi tu byli i Magyana a Thero a na přikrývce byly poházené kameny na bakši a mince.

Když se Adzriel posadila vedle něj na postel, stáhl se Sebrahn blíž k Alekovi.

„Dej mi ruku, Sebrahne,“ řekla jemně. Sebrahn jí dovolil, aby mu ji sevřela. Dál se na něj upřeně dívala a Seregil věděl, že vidí to co čarodějové.

„Necítím v něm žádné zlo. Riagil si plete zlo s mocí,“ zašeptala. „Aleku, dokážeš ovládnout jeho zpěv?“

„Tys jí to řekl?“ zeptal se Alek, překvapený a ne příliš potěšený.

„Neměl jsem na vybranou,“ vysvětloval Seregil. „Potřebujeme se vydat do Bôkthersy a Adzriel si zaslouží znát celou pravdu. Je tam muž jménem Tyrus, který by nám snad mohl pomoci; ví o dracích a jejich zvycích víc než kdokoliv, koho jsem kdy potkal. Říkají mu Dračí přítel.“

„Protože žije s mladými draky a hovoří se starými.“

„V Bôktherse jsou draci?“ Alek vykulil oči jako Micumova dcerka, když jí Seregil přinesl dárek.

„Copak si nevzpomínáš, co jsem ti řekl, když jsme se poprvé setkali a já se tě pokoušel přemluvit, ať se mnou zůstaneš?“

„Žes viděl letět draky za úplňku?“

„Taky je uvidíš, talí.“

„Jak? Kdy?“

Seregil se zazubil a vyměnil si pohled se sestrou. „Byl bych radši, kdyby to bylo překvapení.“

„Ať je po tvém,“ pobaveně pravil Alek. Obrátil se k Adzriel: „Myslíš, že je Sebrahn ve skutečnosti drak?“

„Ne, ale zdá se, že je s nimi nějakým způsobem spojený, i kdyby jen prostřednictvím věštírny. A jelikož Sarikali nepřipadá v úvahu, musíš ho odvést k Tyrovi.“

„Proč nemůžeme jít do Sarikali?“ zeptal se Alek.

„Vysvětlím ti to později. Co na to říkáš, talí?“

„Říkám, že jdeme!“

Seregil se usmál: „Takže dohodnuto. Děkuji ti, sestro.“

Adzriel vstala a oba je políbila na čelo. „Pošlu vzkaz kapitánovi, aby nechal připravit loď. Bude to chvíli trvat, ale Alek ještě potřebuje čas, aby se mu vrátila síla.“

„Jsem v pořádku!“

Adzriel se cestou ven zasmála: „K tomu se musí vyjádřit Mydri, bratříčku.“

Seregil se taky zasmál, věděl, že Alek ze srdce nesnáší, když ho lidé obskakují. Příslib Bôkthersy ale nejspíš bude stačit, aby bylo čekání snesitelnější.

Konečně mířím domů, pomyslel si se směsí vzrušení a obav.

Micum s čaroději se vrátili brzy po Adzrielině odchodu. Micum přikulhal k posteli a posadil se. „Zaslechli jsme, jak tvá sestra mluvila s naším hostitelem. Pochopil jsem, že se tady nezdržíme?“

„Jak se říká, ryba a host třetí den smrdí,“ řekl mu Seregil s pokřiveným úsměvem. „Chystáte se vrátit do Skaly všichni společně?“

Micum zvedl obočí. „Jestli si vy dva myslíte, že někam půjdete beze mě, tak si to raději ještě jednou promyslete. Nespustím vás z očí, dokud se oba někde bezpečně neusadíte, jelikož se zdá, že se nedokážete vyvarovat potíží.“

„A co Kari?“ zeptal se Alek.

„O to už se postaral Thero jedním z těch svých kouzel pro vzkazy.“

„Co říkala?“ zeptal se Seregil, přestože o tom měl dost dobrou představu.

Thero se ušklíbl. „Že Micuma i mě stáhne z kůže, jestli dovolíme, aby se vám dvěma ještě něco stalo. Dokonce i přes omezenou hlasitost, kterou to kouzlo má, mám dojem, že to myslela vcelku doslova. Nebude moc šťastná, jestli zjistí, že jsem vás opustil. Upřímně řečeno, přál bych si jít s vámi.“ Thero se zazubil způsobem, jaký by u něj byl Seregil nikdy nepovažoval za možný.

Micum se zasmál: „Konečně dostal ochutnat noční práci, a líbí se mu. Bez obav, Thero. Se zvládáním Seregila mám roky zkušeností a s Alekem není ani zpoloviny taková práce.“

„Mám podezření, že to bude snazší než postavit se před prince a lhát,“ odvětil mladý čaroděj. „Nikdy dřív jsem to neudělal. A myslím, že ani Nysander.“

„Jestli má Sebrahn takovou moc, možná by mohl ukončit válku,“ přemítala Magyana.

„Nebo vyhladit celý dvůr a spoustu nevinných Skalanů,“ pravil Alek. „Jak jsi říkal, Thero, nejlépe nás s Magyanou ochráníte, když všechny přesvědčíte, že se stále zotavujeme.“

„A mezitím se budeme prohrabávat sklepeními Orësky,“ řekl Thero a zvedli se s Magyanou k odchodu.

„Na to se docela těším,“ prohlásila Magyana. „Už je to nějaký čas, co jsem se tam dole rozhlížela.“

Seregil vstal a zavřel za nimi, potom si zul boty, natáhl se vedle Aleka a zamračil se.

„Bojíš se vzít ho do Bôkthersy, že?“ zeptal se Alek.

„Ano.“ Seregil chytil Aleka za ruku a bezmyšlenkovitě mu přejížděl palcem po jizvě na dlani. „Ale jestli i Tyrus ví, co je Sebrahn zač, možná zbude ještě dlouhá cesta, než přijdeme na to, co máme dělat. Mezitím ho musíme držet zkrátka.“ Podíval se na rhekaro, které je pozorovalo z pat postele. „Ty, už žádné zpívání. Rozumíš? Zlé.“

„Zhé.“

„Správně,“ řekl Alek. „A teď potřebuju opravdovou koupel!“

„Ano, potřebuješ.“ Mytí v umývadle nestačilo na všechno, ale Seregilovi to vlastně doopravdy nevadilo; když byl zamčený v té studené sklepní místnosti v Yhakobinově domě, zmlácený a nemocný, Alekův nemytý pach na polštáři mu zachránil rozum a upevnil jeho odhodlání. Teď na něj působil stejně, ale tentokrát byl Alek bezpečně vedle něho.

Už nikdy!

„Talí?“ Pohladil Aleka po zádech, přejel prsty po hrbolcích obratlů.

Odpověděl mu jen tichý, pravidelný dech. Alek hluboce spal. Seregil se usmál, usadil se a opřel se o polštáře. Koupel může počkat.

„Ahek. Spí,“ zasípal Sebrahn.

„Ano, spí. Běž k oknu.“

Rhekaro pomalu sklouzlo z postele a vrátilo se ke křeslu u okna. Jakmile se posadilo, upřelo na ně pohled. Možná to způsobily potůčky deště, stále stékající po okenních tabulkách, takže světlo vrhalo podivné stíny, ale Seregil by přísahal, že se Sebrahn tváří pohněvaně.

Nic se nedá dělat, pomyslel si. Měl jsem ho první a ty si budeš muset nějak vystačit s tím, co zbude.

Kapitola 2
Čarodějova práce

Druhý den časně ráno se u dveří ukázali čarodějové. Magyana sáhla do pláště a dala Seregilovi hrst malých, pomalovaných vrbových hůlek. „Tady máš vzkazové hůlky. Stačí jednu zlomit a Thero i já budeme vědět, že nás potřebujete a kde jste. A tentokrát je zkus neztratit.“

Seregil se hořce ušklíbl a strčil je do kapsy. „Děkuji ti.“

„I já pro vás něco mám,“ řekl Thero. „Vlastně je to svého druhu experiment. Vymýšlel jsem ho celou noc. Nysander vynikal v proměňovacích kouzlech a předal mi své umění. Myslím, že Sebrahnovi možná dokážu dát obvyklejší vzhled. Raději bych to zkoušel v řádné sesílací komnatě, ale nedá se nic dělat. Aleku, nejdřív Sebrahnovi vysvětli, že mu nechci ublížit.“

Alek se natáhl k Sebrahnovi a vzal ho za ruce. „Thero je přítel, vzpomínáš? Pomůže ti, tak se neboj.“

Thero nevypadal zrovna moc přesvědčeně, ale vytáhl z váčku u opasku kousek modré křídy. „Odsuňte postel ke zdi a srolujte koberec, ano?“

Seregil a Micum odsunuli těžkou postel i s Alekem stranou a svinuli koberec. Thero namaloval na holých prknech podlahy velký kruh a zevnitř po obvodu vepsal složitou řadu symbolů. Postavil se doprostřed a kritickým pohledem prozkoumal své dílo. „Tak. Tohle by mělo udržet škody uvnitř, kdyby šlo všechno špatně.“

„Jak špatně? A co myslíš tím ‚mělo by‘?“ vyptával se Micum.

„No, nikdy jsem nezkoušel použít kouzlo na podobného tvora. Neboj se, začnu něčím jednoduchým. Přiveď Sebrahna do kruhu, Seregile. A potřebuji pár pramenů Alekových vlasů, protože Sebrahn byl stvořený z něho.“

Alek mu dal vlasy a ostatní se usadili k němu na kraj postele.

Thero vytáhl křišťálovou hůlku a omotal vlasy kolem ní. Volnou rukou shrnul a uchopil Sebrahnovy dlouhé vlasy a přejel hůlkou od kořínků ke konečkům. Když skončil, měly Sebrahnovy vlasy stejný medový odstín jako Alekovy.

„To je lepší,“ řekl Seregil, „ale pořád je příliš bledý. S těmi vlasy je to o dost zřetelnější.“

„Ještě jsem neskončil.“ Thero vytáhl malý váček a nabral z něj špetku jakéhosi hnědého prášku. Sklonil hlavu, zašeptal kouzlo a poprášil jím Sebrahnovi hlavu. V mžiku mělo rhekaro sluncem opálenou kůži vesnického chlapce. Jediné, nač kouzlo neúčinkovalo, byly oči. Pořád zůstávaly nepřirozeně stříbrné.

„Obávám se, že víc už nesvedu. Nechci riskovat, že ho oslepím.“ Thero vytáhl nožík a přeřízl okraj ochranného kruhu. Vzor v okamžiku zmizel a Sebrahn se rozběhl k Alekovi.

„Vypadá dobře,“ řekl Micum. „Teď by opravdu mohl být Alekův chlapec.“

„Ale oči ho stejně prozradí každému, kdo ví, co má hledat,“ přemítal Seregil.

„Zastřihni mu vlasy tak, aby měl dlouhou ofinu,“ navrhl Thero. „Všechno nemusí zvládat kouzla. Pokud si vzpomínám, jsi mistr převleků.“

Alek, který Sebrahnovi už dlouho zkracoval vlasy několikrát denně, se dal do práce, a za chvilku měl Sebrahn zubatou ofinu, která mu padala do očí. „To bude muset stačit. Jak dlouho to vydrží?“ zeptal se Thera a shrnul Sebrahnovi vlasy z obličeje, aby zkontroloval změny.

„Doufám, že dokud ho kouzlem neproměním zpět. Ale nedá se říct, jaký vliv bude mít na kouzlo Sebrahnova neobvyklá podstata. Klidně může vyprchat hned zítra.“

„Co se stane, až mu odrostou vlasy?“ zeptal se Micum.

„Kouzlo není jen na vlasech, ale i na těle. Mělo by to být v pořádku.“

„A co samotné kouzlo? Nemůže upoutat pozornost, pokud bychom narazili na špatné lidi?“ zeptal se Seregil.

„Tenhle druh proměny ne. Právě teď mají jeho vlasy i kůže opravdu tuhle barvu.“

Seregil mu stiskl ruku. „Děkuji ti. Tohle je velice důležité. Jsi opravdu neocenitelný jako vždycky.“

Thero se zazubil. „Dávejte na sebe pozor. Doufám, že najdete, co hledáte.“

„Já doufám, že i ty.“

Všichni se vydali rozloučit s čaroději, kromě Aleka a Sebrahna. Ti zůstali v ústraní, stáli spolu u okna a dívali se, jak Skřivan rozvinuje plachty.

„Od-jít,“ řekl Sebrahn.

„My taky odejdeme. Brzy.“

Alek se dnes cítil trochu silnější. Jelikož už stejně vstal, rozhodl se, že se pokusí obejít pokoj, ale pro každý případ dával pozor, jestli nezaslechne na schodech Mydriiny kroky.

Hlava se mu točila, nohy měl nejisté a vrávoral, dokud k němu nedošel Sebrahn a nešel vedle něj. Potom mu Alek položil ruku na rameno, aby ho Sebrahn podepřel, a pomalu se procházeli tam a zpátky mezi dveřmi a lůžkem. Byl to dobrý pocit hýbat se, třebaže se podlaha občas zhoupla jako paluba lodi na moři.

Usmál se na Sebrahna. „Doufám, že dnes nebudu potřebovat jedno z tvých léčení.“

Sebrahn okamžitě zvedl bledý ukazováček. Alek ho lehce stiskl. „Děkuji, ale to byl jen žert.“

Sebrahn lehce naklonil hlavu na stranu a nepatrně svraštil obočí.

Alek se na něj překvapeně zahleděl. Na tváři obyčejného člověka by to znamenalo zmatek. „Žert. Nemyslel jsem, že potřebuji… k čertu. To je jedno.“

Sebrahn na něj dlouho hleděl a potom znovu zvedl prst a přitáhl si ho zpátky k hrudi. „Že-t.“

Alek se zasmál. „No, svým způsobem.“

Sebrahn to zopakoval. „Žert.“ Tentokrát se mu pohnula tvář, jak se pokoušel napodobit Alekův úsměv.

„Často jsem viděl, že je smysl pro humor znamením inteligentní mysli.“

Alek se polekaně otočil a uviděl Seregila, jak se opírá o rám otevřených dveří. „Kradeš se sem potajmu?“

„Přišel jsem tě upozornit, že slyším, jak tu klopýtáš. Naštěstí pro tebe se Mydri nechala pohltit rozhovorem dole na nábřeží. Vypadáš trochu bledý. Vezmu tě zpátky do postele.“

„Zvládnu to!“ namítl Alek, ale pak se příliš rychle otočil a upadl na zem, než ho stačil Seregil zachytit. Sebrahn přiskočil a přikrčil se k němu. Když Seregil natáhl ruku, aby Alekovi pomohl, dřepl si Sebrahn ještě víc a zasyčel na něj.

Seregil překvapeně couvl. „To jsem jenom já. Spadl sám.“

Alek se posadil, chytil Sebrahna za vlasy a nepříliš jemně za ně zatahal. „Ne! Zlé! Běž k Seregilovi.“

Když Sebrahn vstal a přešel k Seregilovi, měl obličej znovu bezvýrazný. Starší muž vzal rhekarovu tvář do dlaní. „Neublížím Alekovi. Nikdy. Miluji ho. Miluji?“ Podíval se na Aleka, který jen pokrčil rameny. Seregil Sebrahna opatrně objal. „Miluji. Můžeš mi věřit, maličký.“ Ukázal na vlastní hruď a potom na Sebrahnovu. „Věřit.“

Sebrahn znovu naklonil hlavu, potom se dotkl Seregilovy hrudi a zasípal „Serigl.“

Alek se zasmál. Takto předtím naučil Sebrahna své jméno i jména ostatních – ukazováním. Sebrahn si teď to gesto očividně vykládal jediným způsobem.

Seregil zvedl rhekaro, které se nijak nebránilo, do náruče a posadil ho na okenní parapet. Potom zvedl i Aleka, uložil ho na postel a natáhl se vedle něj. „Takže,“ protáhl, přejel Alekovi rukou po boku dolů a znovu nahoru a vyhrnul mu přitom zmačkanou plátěnou noční košili. „Už jsi trochu zesílil, že?“

Alek se pod jeho dotekem zachvěl. „Ano, ale venku je pořád denní světlo, Sebrahn se na nás dívá a nechal jsi dveře dokořán. Zase.“

Seregil se mu otřel tváří o krk. „Zavřu dveře.“

Alek po něm hrábl, než to stihl udělat. „A potřebuji koupel.“

„Dobrá. Máš ji mít.“ Seregil si povzdechl. „Ale opravdu budeme muset něco udělat se Sebrahnem.“

„Já vím. A teď tu koupel?“

„Ano, můj pane. Hned to bude.“ Seregil se zasmál a zamířil ke dveřím. „A stejně říkám, že budeme muset najít způsob, jak si poradit se Sebrahnem, a nejen proto, že nechci, aby mi hleděl na zadek, když…“

„Já vím!“

„Je to jako mít u sebe psa. Pořád se plete pod nohama.“

„To neříkej!“ zavolal za ním Alek, ale Seregil už mířil ke schodům.

Ani ne za hodinu přinesli sluhové nahoru malou mosaznou vanu a kouřící konve plné horké vody z kuchyně.

„Nejdřív Sebrahn,“ trval na svém Alek, který si užíval, že může vydat pár příkazů po tom, co jich musel tolik poslechnout.

„Nech mě, já to udělám,“ řekl Seregil. „Pořád jsi ještě příliš nejistý a modřin už máš víc než dost.“

Rhekaro nemělo tělesné funkce jako oni a nijak nepáchlo, přesto bylo umazané. Tohle byla jeho první skutečná koupel, ale když Seregil míchal studenou a teplou vodu a poléval ho, nebyly na Sebrahnovi vidět žádné známky strachu. Klidně seděl, zatímco ho Seregil myl žínkou a mydlil mu vlasy. Když bylo po koupeli a Sebrahn byl zabalený ve flanelu, oba příjemně voněli růžovým mýdlem.

Seregil se na rhekaro podíval neobvykle laskavě, překvapený po předchozím sporu, který spolu měli. „Občas zapomínám, jak moc se ti podobá,“ řekl Alekovi. „A teď ještě víc, díky Therovi. Připadá mi, jako bych viděl tebe v dětském věku. Teď jsi na řadě ty.“

Alek se Seregilovou pomocí klesl do teplé vody, opřel si hlavu o holá kolena a nechal Seregila, ať mu vydrhne záda a umyje dlouhé vlasy. „Nemyslíš, že bych si je měl o něco zkrátit?“ zeptal se znovu, když Seregil zachytil prsty za zacuchaný uzlík.

„To je na tobě, talí, ale mně se to líbí,“ řekl mu Seregil jako vždycky.

„Pak si musíš nechat znovu narůst svoje. Zdá se, žes zapomněl na všechny potíže, co s nimi jsou.“

„Nechám si je narůst, jen to nedokážu tak rychle jako náš malý přítel.“ Přitáhl si k vaně židli a dělal mu společnost, zatímco se Alek chopil žínky.

Když se Seregil posadil, vylezl mu Sebrahn na klín. Seregil se na něj usmál.

Sebrahn je nejen dítě, ale i domácí mazlíček, pomyslel si Alek. Mazlíček, který umí zabíjet. Když je takhle oba viděl, přemýšlel. Jak že tomu říkám? „Rodina“?

Znal však pravdu a srdce se mu při tom pomyšlení teď už důvěrně známým způsobem sevřelo. Odsunul to stranou. Později. Proberou to později. Teď si prostě užije tu zatracenou koupel!

„Jsi v pořádku, talí?“

„Voda začíná být studená.“

Seregil mu pomohl ven a zabalil ho do velké flanelové osušky. Alek se o něj opřel. Voda mu kapala z vlasů na podlahu kolem bosých nohou a máčela Seregilovi košili.

„Cítím se líp.“

„Taky líp voníš.“

Seregilův vřelý, hluboký smích vibroval proti Alekovu srdci. Vzal Seregila za ruku a odtáhl ho zpátky k neustlané posteli. „Sebrahne, běž se dívat z okna.“

Rhekaro teď už dobře známý příkaz okamžitě poslechlo.

Alek se podíval ke dveřím, aby se ujistil, že jsou zavřené. Spokojeně do Seregila strčil, až se oba svalili na postel, přitáhl si ho k sobě a pevně ho objal.

„Copak?“ zeptal se Seregil a usmál se na něho.

„Jestli se musíš ptát, tak už je to příliš dávno,“ řekl Alek a i on se zasmál. „Pořád ti říkám, že je mi čím dál líp!“

Později si Seregil pomyslel, že Alek musel rhekaro během dlouhých dnů tady nahoře dobře vycvičit, protože zatímco se společně převalovali a rytmicky sténali, zamotaní v Alekových dlouhých vlasech, Sebrahn nespustil oči z přístavu.

* * *

Když se Alek o něco později probudil, bylo ještě světlo. Seregil byl pryč a skláněla se nad ním Mydri. „Ale ale, jsi nějaký čilý.“

Pohled v jejích černých očích mu úplně svázal jazyk. Čekal další pokárání, ale Mydri jen potřásla hlavou: „Jak můžeš dělat noční práci s tak provinilým obličejem?“

Sebrahn dřepěl v nohách postele a hleděl na léčitelku tak pronikavě, až to Aleka zneklidňovalo. Už Sebrahnovi o různých členech domácnosti řekl, že jsou přátelé, ale pokud se obrátil i proti Seregilovi, nedalo se na nic vsázet.

Mydri vysypala z rukávu malou barevnou hadrovou panenku a vložila ji Sebrahnovi do rukou. „Dárek pro tebe, maličký. Buď hodné – rhekaro – a nech mě, ať se podívám, jak se Alek uzdravuje.“

Sebrahn si panenku chvilku prohlížel, a zatímco Mydri začala s prohlídkou, pokoušel se ji zastrčit do vlastního rukávu.

Léčitelka přejela chladnými prsty po jemné nové kůži, uzavírající rány na Alekově hrudi a hrdle. Pak mu nahmatala puls, poslechla si srdce i střeva a nespokojeně zamlaskala při pohledu na modřiny na pažích. Když však konečně skončila, vypadala rozhodně potěšeně. „Hojíš se rychleji, než máš nárok, víš.“ Podívala se na Sebrahna, který mezitím vzdal nápad s rukávem a znovu na panenku civěl. „Ať udělal cokoliv, bylo to mocné a očividně je ti oddaný.“

Vytáhla z rukávu další panenku a upoutala Sebrahnovu pozornost. „To mám ale hezké dítě, že?“ zeptala se, přitiskla si panenku k hrudi a jemně ji pohladila. „Budeš se taky dobře starat o svoje dítě?“

Sebrahn ji pomalu napodobil a přitiskl k sobě panenku. „Dí-tě?“

„Vidíš?“ řekl Alek. „Rozumí věcem.“

Mydri pozorně sledovala, jak Sebrahn zvedl panenčinu malovanou látkovou tvářičku ke své a stříbrné oči lehce zašilhaly, zatímco si ji pečlivě prohlížel. „Vidím, jak napodobuje to, co vidí dělat tebe. Ukaž mu laskavost, a bude laskavý.“ Odmlčela se, s očima stále upřenýma na Sebrahna. „Pochybuji, že ho tahle změna vzhledu dost dobře ukryje. Jeho aura se občas rozprostře až za tuhle místnost a v domě jsou i takoví, kdo ji dokáží vycítit.“

Alek čekal, že bude pokračovat a řekne mu, že ho v Bôktherse nechce. Místo toho ho překvapila úsměvem, který sešikmil modré linky léčitelského tetování pod jejíma očima. „Naše rodina ti hodně dluží, bratříčku, za všechno, cos udělal pro Seregila. Tehdy v Sarikali v něm byla spousta bolesti. Ale už tehdy jsem viděla, že mu vrátíš zpět něco z toho, co mu Ilar í Sontir vzal, před mnoha a mnoha lety. Jaké to bylo potkat toho muže?“

„Seregil ti o tom řekl?“

„O tom, jak tě Ilar oklamal falešným jménem a jak zacházel se Seregilem? Ano.“

Alek, náhle v rozpacích, žmoulal mezi prsty okraj přikrývky. „Bylo to – divné.“

„Jsem si jistá, že to bolelo. Zrada i to, že ho Seregil vzal s vámi.“

„Ano. Pořád nechápu, proč to udělal. Když měl Ilar Seregila pod palcem, zacházel s ním jako se špínou, a po útěku s ním byly jenom potíže.“

„Ale podle toho, co mi Seregil řekl, vám pomohl. Něco o tajné chodbě?“

„No, ano,“ připustil Alek. „Jenže nakonec prostě utekl. Mohli jsme ho rovnou zabít.“

„Dokázal bys to udělat, Aleku í Amaso?“

Zamyslel se nad tím a potom zavrtěl hlavou. „Ne. Byl příliš ubohý a – no…“

„Dovol mi, abych ti řekla něco, co ses vzhledem ke svému mládí ještě nejspíš nenaučil. Láska a nenávist si nejsou tak vzdálené.“

Alek potřásl hlavou a zavzpomínal. „Seregil mi řekl, že Ilara kdysi miloval a teď miluje mě, ale mezitím nikoho jiného, ze všech lidí, se kterými spal. A můžu říct, že se s ním Ilar chtěl usmířit.“

„A Seregil mu to dovolil?“

„Ne.“ Alek nechtěl myslet na vlastní žárlivost a pochyby. Nechtěl vzpomínat na pohled na nahého Ilara toho dne, kdy se v potoce pokoušel Seregila políbit, ani na to, jak se zdálo, že ho Seregil nedokáže nebo nechce zastavit.

Mydri se usmála a pohladila ho po ruce. „Nemůžeš změnit jeho minulost, Aleku. To nemůže ani on. Nech ji být a soustřeď se na cestu domů. A teď prosím poslechni svou léčitelku a přestaň se tu potulovat kolem.“

Když odešla, nedbal jejího varování, vrátil se zpátky k oknu, znuděný, a přemýšlel, kde jsou ostatní. Sebrahn si vylezl k němu na klín. Rhekaro pořád mělo panenku a zvědavě do ní dloubalo, zatímco se Alekovi opíralo hlavou o hruď.

Alek se otřel tváří o chladné hedvábné vlasy a zahleděl se z okna. Konečně přestalo pršet, ale obloha zůstala zachmuřená, s nízkými, černými mraky. Přístav v dálce byl dnes skoro prázdný; rybáři využívali počasí. Adzrielina loď, štíhlá karavela, se houpala na kotvě jako černá labuť.

„Bôkthersa!“ zašeptal se vzrušeným rozechvěním, které smetlo všechny černé myšlenky. Zapomněl se zeptat, jestli ho tam Adzriel bude držet zamčeného stranou.

* * *

To odpoledne do pokoje přišli Seregil, jeho sestry a Micum. Micum zachytil Alekův pohled a varovně se na něj podíval. Seregil a ženy vypadali, jako by se pohádali. Seregil měl tvrdohlavě sevřené rty a Mydri vypadala rozzuřeně.

Adzriel za nimi zavřela dveře a zamkla je.

Mydri hněvivě hleděla na Sebrahna, jako by se předchozí přívětivý rozhovor vůbec neodehrál. „Adzriel mi řekla o skutečné moci rhekara, Seregile.“ Obrátila se na Aleka. „A tys taky nic neřekl!“

„Chtěla jsem, aby ti to prozradili, až budeme na cestě,“ zastala se jich Adzriel vysvětlením.

Mydri se nenechala uchlácholit. „Adzriel, jak jen můžeš něco tak nebezpečného přivést do našeho vlastního fai’thastu?“

„Seregil je náš bratr, krví, i když ne jménem. A jelikož je Alek jeho talímenios, odpovídáme i za něj a jeho prostřednictvím za Sebrahna.“ Přísně se na sestru podívala. „Ať je Sebrahn cokoliv, je jejich a tím pádem náš. Není to tak?“

„No, ano, ale…“

„Pak je to vyřízeno. Budou tam v bezpečí a dostanou tolik času, kolik potřebují, aby se o Sebrahnovi dozvěděli víc.“

Mydri vstala, rozhněvaná. „Adzriel, jako tvá sestra a jako přední člen klanu protestuji. Miluji ty dva stejně jako ty, ale…“

Adzriel na ni upřela pohled, který ji zarazil uprostřed věty. „Teď nemluvím jako tvá sestra nebo jeho sestra, ale jako tvá khirnari. A říkám, že je mnohem bezpečnější mít tohle rhekaro v naší moci než o ně přijít a nechat ho těm, kdo ho ve zlém zneužijí. Domluvila jsem!“

Vidět, jak se Mydri přikrčila, bylo šokující. Alekem to poněkud otřáslo a Micumem také. Není divu, že si klan Adzriel zvolil navzdory jejímu relativnímu mládí.

„Jak si tedy přeješ, khirnari,“ řekla Mydri a rozhodila rukama. „Jen doufám, že nebudeš svého rozhodnutí litovat.“

Já také, pomyslel si Alek a v duchu se pomodlil k Illiorovi.

Micum hbitě změnil téma. „Takže kudy chcete jet?“ zeptal se.

„Mohli bychom zkrátit jízdu na polovinu, kdybychom zamířili na sever k Půlměsíčné jeskyni a pak Pašeráckým průsmykem,“ řekl Seregil. „Trefím tou cestou domů i se zavřenýma očima.“

Domů. Alek měl dojem, že zahlédl, jak se Seregilovi podezřele zaleskly oči, a také jemu samotnému se trochu stáhlo hrdlo. Pokud Adzriel myslela všechno to, co řekla, doopravdy, je to i jeho domov.

Kapitola 3
Drsné probuzení

Té noci Alek usínal s pocitem, že není jen vyhnanec. Pro Bôkthersany byl rodina spíš než nechtěný host. Se Seregilem po boku a Sebrahnem stočeným do klubíčka v patách postele se ponořil do spánku hlubšího než v mnoha předchozích dnech.

Takže byl ošklivý šok, když ho kdosi prudce strhl z lůžka na studenou podlahu a nacpal mu něco do úst. Okenice byly otevřené a v matném měsíčním světle rozeznal několik tmavě oděných mužů. Jeden z nich držel zmítajícího se Sebrahna. Nacpali rhekaru do úst roubík, což vysvětlovalo, proč nezpívá vražednou píseň. Svým způsobem to byla úleva, jelikož Alek neměl ponětí, jestli by zabil jen útočníky nebo i všechny ostatní v doslechu.

Seregil, nahý a ozbrojený jedním z mečů, které si přivezli z Plenimaru, bojoval s dalšími dvěma muži u dveří.

Jak se, ve jménu Bilairyho, dostali dovnitř, aniž bychom je my nebo někdo jiný uslyšel?

Teprve v tu chvíli Alekovi došlo, že ho dva muži, kteří ho drželi, odtáhli k otevřenému oknu. Nejdřív ho zvedli ze země, ale stále ho drželi za ruce, a vzápětí Alek zjistil, že se houpe nad dlážděným nádvořím. Vytrhnout se nepřicházelo v úvahu – Bilairyho koule, nenáviděl výšky!

A ještě víc nenáviděl pády – jako ten právě teď. Sotva však stačil propadnout panice, chytili ho dva muži a svázali mu ruce. Oba měli kapuce a černé šátky přes spodní část obličeje. Teď se zmítal doopravdy, ze všech sil, i když mu to nebylo moc platné. Zpola ho táhli a zpola vlekli k bráně nádvoří, kde čekaly další temné postavy. Kde je hlídka?

Náhle se kdosi přiblížil tak, aby se mu mohl pokusit navléknout přes hlavu pytel. Alek zahlédl svou jedinou slabou šanci a prudce udeřil, pak našel mužův opasek a nůž, který tam visel. Vytrhl ho a sekal po všem, co měl v dosahu. Podařilo se mu bodnout muže, držícího pytel, a zahnat ty dva, kteří ho zadržovali předtím, na tak dlouho, aby mohl zhodnotit situaci. Na Aurënfaie byli příliš vysocí, měli dlouhé nože a na sobě kůži a boty. On sám byl na druhou stranu bosý, v noční košili a bojoval se značnou přesilou. Zvažoval, jestli by jim v tomhle stavu dokázal utéct, když na nádvoří vtrhli ozbrojení muži a s Micumem v čele zaútočili.

Alek se rychle uklidil z cesty a vyrazil k domu. Prohnal se hloučkem vyděšených žen a vyběhl po schodech, zakrvácený nůž stále v ruce.

Kde je Seregil a proč Sebrahn nezpívá? Za to byl sice vděčný, ale nechápal to.

Našel Seregila na podlaze u postele, zakrváceného, ale živého, jak drží v náruči zmítajícího se Sebrahna a jednu ruku mu pevně tiskne k ústům. Kolem něj leželi tři mrtví muži, dostatečně od krve, takže to byly spíše Seregilovy než Sebrahnovy oběti.

„Řekni mu to,“ vydechl Seregil. „Rychle! Mě neposlechne.“

Alek pustil nůž, vzal Sebrahnovu tvář do dlaní a naklonil se těsně k rhekarovu uchu. „Nezpívej, Sebrahne! Teď by to bylo zlé. Moc zlé!“

Rhekaro znehybnělo. Seregil chviličku čekal a potom pomalu uvolnil sevření a vytáhl roubík.

„Zlé-é,“ zašeptal Sebrahn.

„U Světla, co se tady stalo?“ vykřikla Adzriel, která se prodrala vzrušeným hloučkem, shromážděným ve dveřích. Mydri byla těsně za ní.

Alek teď byl za Therovo proměňující kouzlo dvojnásob vděčný, i když slyšel, jak si ostatní šeptají o barvě Sebrahnových očí. Mydri zahnala čumily pryč a zavřela dveře.

„Takže?“ zeptala se, zatímco spěchala k posteli.

„Nájemní vrazi a únosci, řekl bych,“ ztěžka vydechl Seregil a tiskl si ruku k boku. Mezi prsty mu prosakovala krev a na podlaze vedle něho už bylo menší jezírko.

Alek se horečně rozhlížel kolem. Stolek s umyvadlem zůstal při rvačce ušetřen. Popadl džbán a klekl si před Sebrahna. Ten si už rozřízl dlaň nožem, který tam Alek upustil. Rhekaro podrželo dlaň nad vodou a vzápětí rychle vytáhlo tmavý lotosový květ, který v ní vykvetl.

„Tady.“ Seregil odtáhl ruku a Alek spatřil hluboký šrám, táhnoucí se mu přes žebra. „Ten bastard mě bodl, když jsem spal. Ještě dobře, že špatně mířil. Byl by mi podřízl krk. Bilairyho koule! Tihle zkurvysyni byli dobří.“

Mydri mu uštědřila lehký pohlavek, při kterém sebou cukl a potom potlačil úsměv.

K uzavření rány byly třeba čtyři květy a Sebrahn na ni přiložil i další, aby se hojila do hloubky. Když skončil, Alek se řízl do vlastního prstu hlouběji než obvykle a nechal kapky padat Sebrahnovi na jazyk. Rána na rhekarově dlani se jim uzavřela před očima.

„Nemůže vyléčit sám sebe?“ zeptala se Mydri.

„Nikdy jsme neviděli, že by to udělal,“ řekl jí Seregil.

„Yhakobin mě přinutil, abych ho takto krmil, i to první, po tom, co do nich řezal,“ pravil Alek. „Viděl jsem, jak Sebrahnovi dorostla ruka z pahýlu zápěstí, a prvnímu i oko.“

Mydri pohladila Sebrahna po vlasech, s měkčím výrazem, než jaký u ní viděl kdykoliv předtím. „Chudáčci. Nešťastní malí chudáčci! Ale proč nezpíval a nechránil vás?“

Seregil pokrčil rameny: „Kdo ví? Koneckonců, Yhakobina zabil, teprve až bylo jasné, že je Alek ve vážném nebezpečí.“

„Jak by to, pro všechno na světě, mohl vědět?“

„Prostě to ví,“ řekl Alek.

Mydri vzala Sebrahna za bradu a zahleděla se mu hluboko do očí. „Jak podivné!“ zašeptala. „Je tam mysl, ale ne obyčejná, spíš – jako úlomky plující všude kolem.“

Alek si neuvědomil, jak moc se třese, dokud si Adzriel neklekla a neobjala ho. „Jsi zraněný, Aleku?“ Na noční košili měl krev.

„Ne. Kde je Micum?“

„Tady,“ řekl Micum, který se protáhl davem, shromážděným ve dveřích. Neměl na sobě nic než kamaše. Krev, kterou měl na hrudi, patřila někomu jinému.

„Odneste ta těla ven a uložte je k ostatním!“ přikázal Riagil, který se přihnal dovnitř. „Ostatní se vrátí do svých pokojů. Tady nemáte co dělat.“

„Prosím, nechte nás o samotě, abychom ošetřili naše zraněné,“ řekla Adzriel.

„Hned nechám připravit vany,“ pravila Yhali tak klidně, jako by podobné pokyny poslouchala den co den, i když Alek velmi pochyboval, že by tomu tak bylo.

Riagil zahnal ostatní, potom zvedl povalenou židli a posadil se. Očividně měl v úmyslu zůstat.

Mydri a Micum pomohli Seregilovi a Alekovi do postele. Sebrahn si vylezl nahoru a uhnízdil se mezi nimi.

„Určitě nejsi zraněný?“ zeptala se Mydri Aleka, když se pozorněji podívala na jeho zakrvácenou košili. Na jednom rameni byla roztržená.

„Ne, jsem v pořádku. Seregile?“

„Je mi mnohem líp. Děkuji ti, Sebrahne. Tolik tedy k tomu, že ho budeme držet v tajnosti,“ řekl a zamračil se. „Micume, je někdo z nich ještě naživu?“

„Ani jeden,“ odvětil Micum. „Khirnari, vaši šermíři jsou dobře vycvičení, ale trošku moc rychlí.“

„Snad, ale ti vetřelci zabili dva mé muže na hlídce,“ odpověděl Riagil, který vypadal otřeseně a rozhněvaně. „Poslal jsem muže ven, aby se rozhlédli po dalších a po lodi, na které připluli.“

Seregil vstal a popadl z truhly na šaty kamaše a plášť. Rychle si je natáhl, obul si vysoké boty a zamířil ke dveřím. „Každopádně můžeme prohledat těla. Aleku, ty tady zůstaň se Sebrahnem.“

Alek nebyl v stavu se hádat.

„Mydri a já tady taky zůstaneme.“ Adzriel se posadila na okraj postele a vzala Alekovy zakrvácené dlaně do svých. Ruce se jí třásly.

Před Riagilem se Seregil zastavil. „Omlouvám se, že jsme na váš dům přivolali potíže.“

„Lituji, že jsem vám nezajistil bezpečí,“ odpověděl Riagil. Zatímco Seregil chvátal ven za Micumem, obrátil se Riagil na Aleka. „Kdo byli ti zabijáci?“

„To se Micum a Seregil pokoušejí zjistit. Všechno se semlelo příliš rychle a měli zakryté tváře. Kdyby promluvili, možná bych poznal přízvuk, jenže nikdo nic neřekl. Ale byli zatraceně dobří, ať byli kdokoliv. Kdyby se jim podařilo zabít Seregila, než se probudil, Sebrahn a já už bychom nejspíš byli pryč.“ Samozřejmě, pokud by Sebrahnovi neodkryli ústa, což by ale byl opravdový konec jejich tajemství. I tak příliš mnoho lidí vidělo Sebrahnovo léčení a domem už se nejspíš šířily řeči.

„Chápu. Pak vás tedy opustím a půjdu se podívat, co dokáží najít vaši přátelé.“ Vstal a lehce se uklonil Adzriel. „Omlouvám se i tobě a tvému klanu, khirnari.“

„Jsem si jistá, že to není tvá chyba,“ odpověděla laskavě a Alek měl podezření, že se rozhovor nějak týkal aurënské cti, protože Riagil při odchodu vypadal, že se mu ulevilo.

* * *

Mrtví byli srovnaní v řadě venku těsně za branou. Zatímco Seregil a Micum začali s prohlídkou, muži jim drželi pochodně. S pomocí jakéhosi Riagilova člověka těla svlékli a zkoumali oděv.

Riagil se k nim připojil a pozorně vše sledoval.

„Rozhodně to nejsou faieové,“ řekl Seregil. Tihle muži měli chlupatá prsa a byli příliš mohutní. Seregil zavrtěl hlavou, udivený, jak jich oslabený Alek dokázal tolik zdržet.

„Zatraceně obyčejná,“ pravil Micum, který si prohlížel jednu z kožených vest.

„Ukaž mi stehy.“ Seregil obrátil vestu naruby a prozkoumal i několik dalších kusů oděvu. „Většina má křížené stehy místo šikmých. To by mohlo znamenat Mycenu nebo severní Plenimar.“

„Nože by taky mohly být plenimarské.“

Zaměřili se na těla, hledali jakékoliv cechovní značky nebo jiné tetování, které by jim naznačilo, o koho jde nebo odkud pochází.

Nikdo z nich neměl váček, takže tu nebyly ani mince, které by jim mohly něco prozradit.

Seregil vzal lampu a podržel ji jednomu z mrtvých těsně u tváře. „Spodní část obličeje je zřetelně světlejší.“

„Oholil si vousy.“

„Ano.“

Několik dalších mužů mělo stejně bledou čelist.

„Připadají mi jako Plenimarští,“ řekl Micum.

„Ve Skale a Myceně také jsou tmavovlasí, vousatí muži se zarostlými hrudníky.“

„To je pravda.“

Micum prozkoumal muži ruce. „Mozolnaté, ale bez zalezlé špíny za nehty. A jedna ruka je mozolnatější než druhá. Živili se jako šermíři.“

Seregil podobně prozkoumal několik ostatních, dlaně a prsty. „Tenhle byl levák. A tohle byl lučištník.“

„Jestli to byli nájemní vrazi, proč nezabili i Aleka a Sebrahna?“ zeptal se Riagil.

„Protože to nebyli vrazi,“ odpověděl Seregil, který stále pracoval. „Byli to únosci, a velice dobře informovaní únosci. Věděli nejen to, že jsme v Gedre; věděli, i ve kterém jsme pokoji. A mě chtěli zabít, ne zajmout. Nejspíš máš v domě špeha, Riagile.“

„Samozřejmě to vyšetřím.“

Hodně štěstí, pomyslel si Seregil. Pokud je ten špeh tak dobrý, že si ho předtím nevšimli, nejspíš se teď prostě bude držet zpátky. „Přibyl do tvé domácnosti minulý měsíc někdo nový? Host? Nový sluha?“

„Ne.“

„Mohl by to být někdo, kdo dům navštěvuje,“ řekl Micum.

„Jsme obchodní přístav. Lidé přicházejí a odcházejí každý den!“

Seregil vstal a otřel si ruce do kamaší. „No, kdybych si musel vsadit, řekl bych, že jsou to Plenimarští, kterým se nás nějak podařilo vystopovat až sem, a poslal je někdo, kdo znal alchymistu. Myslím, že je čas, abychom se přesunuli.“

* * *

Yhali nechala připravit vany do kuchyně a Alek byl nucen polknout stud před sloužícími, kteří ošetřovali jeho i ostatní. Sebrahn zůstal klidný, zatímco mu pěkná mladá služebná jemně omývala houbou krev z tváře a hrudi, ale nepustil se Alekovy ruky.

Než se vrátili do svého pokoje, někdo odstranil škody po boji. Koberec byl taky pryč. Když se usadili do čerstvě převléknuté postele se Sebrahnem bezpečně mezi sebou, přišel Micum.

Seregil se s povzdechem opřel o polštář vedle Aleka.

„Bolí to ještě, tam, kde tě Sebrahn uzdravil?“ zeptal se Micum.

„Trochu. Jeho květy dělají zázraky, ale není to okamžitý lék.“

Micum byl chvíli potichu a zamyšleně si Sebrahna prohlížel. „Myslíš, že by mohl něco udělat s tou mojí mizernou nohou?“

„Nejspíš ano,“ řekl Alek. Někdo nechal na znovu zvednutém nočním stolku pohár vody. Podal ho Sebrahnovi. „Ukaž mu jizvy, Micume.“

Micum si stáhl kožené kalhoty a ukázal mu provazy zjizvené tkáně, které mu zůstaly vzadu na stehně a lýtku po dyrmagnovi.

„Pomoz mu, Sebrahne,“ přemlouval ho Alek. „Dokážeš mu uzdravit nohu?“

Sebrahn sklouzl z postele a vymáčkl krev z prstu do poháru. Potřeboval mnoho květů.

„Rád bych věděl, proč se ho nepokusil vyléčit už dřív,“ řekl Seregil.

„Myslím, že si starých ran nevšímá,“ odpověděl Alek a zvedl levou dlaň, tu s kulatou jizvou uprostřed. „Tohohle si taky nikdy nevšiml. Ta první dívka, kterou uzdravil, měla zanícenou nohu a tys byl dneska zalitý krví. Nevím – možná to pozná podle pachu. Zabírá to, Micume?“

Sebrahn se posadil. Micum natáhl nohu, potom vstal. „U Plamene, štěně, je to zatraceně lepší!“ Jizvy zůstaly, ale Micum očividně mohl nohu použít lépe než předtím. Zvedl Sebrahna, dal mu pusu na nos a potom ho posadil zpátky na postel k Alekovi. „No, dneska už rozhodně neusnu. Kdyby to vám dvěma nevadilo, rád bych chvíli poseděl tady.“

„Rozhodně se s tebou nebudu přít,“ prohlásil Seregil a zívl. „Na jednu noc už jsem si užil vzrušení až dost.“

* * *

Dalšího dne Seregil a Micum odešli s Riagilovými muži pokračovat v pátrání podél pobřeží. Těsně po poledni našli na konci pláže na západ od města opuštěný člun. Seregil a Micum nechali muže z Gedre, aby oblast prozkoumali, a zamířili zpět do klanového domu, ponoření v úvahách a rozrušení.

„No, co myslíš?“ zeptal se Micum, když se přiblížili k domu.

„Ten člun mohl připlout z kterékoliv skalské válečné nebo obchodní lodě, co tu kotvily. Nebo by to mohlo být jako s oděvem – něco, co nás má svést ze stopy.“

„Pořád si myslím, že ti zabijáci jsou z Plenimaru.“

„Já taky, ale jak se sem dostali? Přiletěli?“

„To je jedno. Kdo je poslal?“

„Očividně někdo, kdo ví o Sebrahnovi. Nějaký alchymistův příbuzný? Nejvyšší pán?“

„Nejvyšší pán? Jestli je to pravda, příteli, tak jsi tentokrát opravdu šlápl do vosího hnízda, a pořádně!“

„Tak doufejme, že se pletu. Přesto…“ poškrábal se na hojící se ráně na boku. „Yhakobin zná tajemství, jak je udělat. Co když není jediný?“

„A ta osoba by věděla, čím Sebrahn doopravdy je.“

Seregil šel dál mlčky, ruce sevřené za zády. Zdálo se, že nakonec přece jen úplně neutekli – a jejich přítomnost tady proto znamená trvalé nebezpečí.

Kapitola 4
Vize

Khirnari Hâzadriëlfaieů Seneth ä Matriel Danate Hâzadriël a jejímu doprovodu trvalo několik hodin jízdy do příkrého svahu, než dojeli k chýši šamana Retha’noi. Chýše stála v jasanovém hájku kousek od okraje jeho horské vsi. Seneth vyrazila po časné snídani a teď se na vzdálených skalách, lemujících Havraní průsmyk, ostře lesklo polední slunce.

Chýše byla malá, kulatá, z větví a vrbového proutí, pokrytá napnutou jelení kůží. Turmay nebyl v dohledu, jen z otvoru uprostřed střechy chýše stoupal kouř.

„Zůstaňte tady,“ poručila Seneth ostatním jezdcům. Přistoupila k nízkým dveřím, stáhla si dlouhý přední díl pláště a tuniky dozadu a v kalhotách vlezla po čtyřech do šera šamanova příbytku. Kontrast vůči paprskům, odrážejícím se od sněhu, ji na okamžik téměř oslepil, takže viděla jen sloupec světla zářícího kouřovým otvorem a žhnoucí oheň pod ním.

„Vítejte, khirnari,“ pozdravil ji šaman. Teď už ho rozeznávala; seděl se zkříženýma nohama na opačné straně ohně a neměl na sobě nic než primitivní bederní roušku.

„Děkuji vám za dobré zprávy, příteli.“ Bylo tu horko a těsno. Seneth setřásla svůj kožešinou lemovaný plášť a posadila se na hromadu kůží naproti šamanovi. Turmay měl zavřené oči a shrbené tělo bylo tak nehybné, jako by ani nedýchal. Šedé kadeře mu nehybně visely přes ramena.

Šamanské tetování na jeho rukou a tváři už viděla, oné noci, kdy ho k ní přivedla její přítelkyně Belan ä Talía, po tom, co měli oba vize tayan’gil – nebo „bílého dítěte“, jak mu říkal šaman – kdesi daleko na jihu. Na místě, kde nikdo neměl žádná tayan’gil vytvářet.

Teď, když tu seděl polonahý, viděla i značky pokrývající jeho ramena a hruď. Další tetování tvořilo kroužky na holeních jako vzory na oo’lu, která mu němá ležela na klíně. Seneth během svého dlouhého života poznala celé generace Retha’noi. Jen mužští šamani užívali oo’lu – dlouhé, složitě zdobené píšťaly, vytvořené z mladého stromku zbaveného dřeně. Každá měla jedinečné zdobení až na černý otisk ruky, který byl vždy někde na vyhlazeném dřevě. Turmay na ni zřejmě docela nedávno hrál; ve vzduchu se tetelila magie Retha’noi a halila ji jako vůně.

Což bylo lepší než pach chatrče: pot a kůže, kyselé mléko, čpící pach uzeného masa a těla, které až do jara nepozná řádnou koupel.

„Byla pro tebe jízda obtížná, khirnari?“

Seneth sebou trhla. Do kruhu světla ohně se naklonila Belan ä Talía. „Co jste zjistili, přátelé?“ zeptala se obou. Belana byla věštkyně, což bylo mezi jejím lidem velmi vzácné, a důvodem nejspíš byla její smíšená krev. Vzácné sňatky s Retha’noi byly postupně tolerovány, jelikož se horský lid osvědčil jako spolehlivý spojenec a držel se údolí stejně žárlivě jako faieové, pokud ne víc. Ale spojení s někým zvenčí? To bylo nemyslitelné a přísně zakázané.

„Tayan’gil je v Aurënenu,“ odpověděla Belan. Belan a Turmay společně pátrali od chvíle, kdy měli první vize s tayan’gil.

„V Aurënenu? Říkáš mi, že by Aurënfaieové vytvořili takové stvoření?“

„Kdo může říct, khirnari? Víme jen, že jedno je tam.“

„Kde v Aurënenu?“

Šaman konečně otevřel oči a khirnari viděla, že jsou zarudlé. „Můžu vám to ukázat, ale neznám jméno toho místa.“

Zvedl voskový náústek oo’lu a vtiskl do něj rty. Nafoukl tváře a začal hrát. Tahle píšťala byla dlouhá skoro čtyři stopy a šaman se musel posunout, aby se konec nedostal do ohně.

Nebyla to hudba, přestože podivné bzučení, houkání a dunivé hučení, které z oo’lu vycházelo, nebylo nepříjemné. Při pozorném naslouchání bylo možné zaslechnout řezavou píseň cikád, bučení býka, kuňkání malých žabek z močálů a zpěv ptáků. Když hrál někdo, kdo to opravdu uměl, byly zvuky složité a spletené. Ti, kdo neměli cvik, nedokázali z píšťaly dostat víc než dýchavičné kvíkání.

Tentokrát hrál Turmay pomalou píseň, s hvízdáním větru nad sněhem a sovím houkáním, které se mísilo s táhlým hučením.

„Zavři oči a dotkni se oo’lu,“ řekla jí Belan.

Seneth poslechla a píšťala, hladká a zahřátá šamanovým dechem, jí vibrovala v dlani.

Za zavřenými víčky jí zaplálo světlo, jako by vyšla ven z chýše, a měla pocit závratě, jako by prolétla kouřovým otvorem.

Po povrchu její mysli klouzaly matoucí obrazy – rozostřené obrazy hnědých stepí, štítů méně rozeklaných než ty, jež chránily její fai’thast, a záblesky slunce na rozlehlé vodní hladině.

Velké jezero, poblíž města Tírfaieů jménem Wolde. Před lety se jako jezdkyně Ebrados vydala z údolí a proplížili se spícím městem. Pořád si vybavovala zápach toho místa a špínu. Ale to jezero! Stála na pobřeží, za úplňku. Nikdy předtím neviděla nic tak krásného.

Turmayovo kouzlo ji však unášelo dál a dál od všeho, co znala, přes lesy a travnaté pláně, a přes vodní hladinu tak nedozírnou, že vedle ní vypadalo jezero jen jako louže.

Moře, zašeptal jí v mysli šaman prostřednictvím hučení oo’lu. Můj lid kdysi žil podél celého pobřeží, než nás světlí lidé zahnali do hor. Bývali jsme rybáři a námořníci a křik racků máme stále v kostech. Píseň oo’lu se proměnila ve zvláštní, pronikavý křik jako hlas bílých ptáků, které kdysi viděla kroužit nad jezerem. Za tím vším a ještě dál leží tvůj skutečný domov, Seneth, dcero Matrielina.

Přelétli hornatý ostrov a znovu přes moře k zemi, která se nepodobala její, až na hřeben hor, který se rýsoval proti modré obloze.

„Aurënen,“ řekla jí Belan jakoby z veliké dálky.

Pás země mezi mořem a horami byl bledý a suchý jako kost. Turmayovo kouzlo ji neslo k městu na pobřeží. Drobné domky podél vody vypadaly jako hrudky bílé křídy, zasazené v písku, s povědomými kopulemi.

Tady je bílé dítě.

Můžete mi ho ukázat?

Nevidím ho, ale cítím jeho přítomnost v mysli jako vřed.

„Nevidím ve snech jeho tvář, khirnari,“ zašeptala Belan. „Má kolem sebe nějaké kouzlo, které nedokážu prorazit. Ale je malé jako dítě a nemá křídla.“

„Ale jsi si jistá, že mu v žilách proudí naše krev?“ zašeptala Seneth. Krev Prvního draka, toho, z jehož krve ožili faieové, byla v jejím lidu silnější, dávala mu mocnější magii. Od doby, kdy sem přišli a brali se mezi sebou, se narodilo několik dětí s drobnými, křídlům podobnými výčnělky na zádech nebo s očima v barvě měsíčního světla na oceli. Černí čarodějové kdysi za dnů Hâzadriël nějak odhalili tajemství jejich krve a našli způsob, jak ji využít k vytváření tayan’gil, jejichž moc uzdravovat překonávala všechno, co kdy dřív kdokoliv spatřil. Staletími prošly pověsti o dalším užitku, který černokněžníci z oněch tvorů a jejich bílé krve – již nazývali Bílá cesta – získali, pověsti o elixírech, které měly nesmírnou moc, ale nikdo přesně nevěděl jakou.

„Ano, bezpochyby,“ řekla jí Belan. „Ale není čistá. Tayan’gil není správné.“

Není čistá. Seneth se z možnosti, kterou ta slova zahrnovala, rozbušilo srdce.

„Potrvá měsíce, než se dostaneme do Aurënenu,“ uvažovala znepokojeně. Kdo ví, jaká neštěstí se mezitím mohou stát? Nedalo se odhadnout, jakou moc bude tohle podivné tayan’gil mít, ale nepokoj, který Seneth pronásledoval od chvíle, kdy za ní Belan přišla poprvé, ještě zesílil. Jestli tayan’gil zrozené z nečisté krve jakkoliv ublíží nějakému Aurënfaiei, hanba spočine na ní a jejím klanu. Staletá propast, která se rozevírala mezi nimi a jejich aurënskými předky, to nezmění. Atui není ohraničeno časem ani místem.

Toto tayan’gil musí být získáno zpět, a tak tedy Ebrados vyjedou – bez ohledu na délku cesty a na nebezpečí. Toto je cesta jejího lidu – toto je udrželo při životě během staletí od doby, kdy Hâzadriël odvedla vyvolené do bezpečí na severu. Bránit Bílou cestu je ctí i břemenem Ebrados a jiné cesty není.

Vize pomalu vybledla a Seneth znovu obklíčil horký, těžký vzduch.

„Děkuji vám, přátelé,“ řekla, dychtivá dostat se znovu ven. Cosi ji však strašilo v koutku mysli od chvíle, kdy k ní Belan šamana poprvé přivedla.

„Turmayi, proč vidíte to ‚dítě‘? Nemá s Retha’noi nic společného.“

Starý muž pokrčil rameny. „Vize posílá Matka. Já je následuji.“ Přejel prsty po oo’lu, po kroužku symbolů. „Je to zapsáno tady, v putování. Proto půjdu s vašimi hledači.“

Seneth si ho překvapeně změřila. Pokud věděla, Retha’noi nikdy neopouštěli údolí. Ale vyhýbali se společnosti a nezodpovídali se jí. Kdo zná jejich příchody a odchody? A navíc, uvažovala, šaman s takovými schopnostmi bude při pátrání jistě výhodou. „Děkuji vám, příteli.“

Vynořila se z chýše, natáhla si rukavice, na okamžik si zaclonila oči před ostrým sluncem na sněhu a hluboce se nadechla. Slunce nepostoupilo ani o hodinu.

Nepříjemný zápach chýše jí ulpěl na vlasech i oděvu. Nasedla na chundelatou klisnu a zamířila stezkou dolů, skrz vesnici Retha’noi, a potom cvalem po příkré, zasněžené cestě za ní, a kochala se ostrým, čistým větrem, který jí vál do tváře.

* * *

Ještě nějaký čas po tom, co Belan a khirnari odešly, Turmay seděl, hleděl do ohně a přejížděl prsty po kruhu putování. Je třeba zachovat rovnováhu. Délka cesty mezi dveřmi k životu a ke smrti záleží na Matce a tato cesta míří stejně jako řeka jen jedním směrem. Bílé dítě to změnilo. Matka se hněvá.

Smutně si oo’lu prohlížel. Byl to skvělý nástroj. Utkal s jeho pomocí mnoho léčivých kouzel, mnoho narození, stejně jako další, méně laskavá kouzla, pokud bylo třeba. Tuhle oo’lu měl skoro deset let a čekal na čas, který předpovídaly její vzory.

Žádný šaman si nedělal vlastní oo’lu sám. Ne, vyhledal si dutou větev nebo mladý stromek tak velký, aby se na něj dalo dobře hrát, nejlépe takový, jehož jádro už vyčistili mravenci. Pak ho odnesl k nejstaršímu šamanovi, kterého dokázal najít, aby pro něj oo’lu vytvořil a oživil ji zpěvem. To starý šaman byl ten, kdo měl vize a zakreslil je do prstenců na oo’lu, to on zazpíval píseň ohně a hodil mladšímu šamanovi novou píšťalu skrz plameny, aby ji chytil a označil tak tu část svého osudu, která se odehraje příště. Když byl osud oo’lu naplněn, nástroj pukl. Tehdy byl čas pro novou oo’lu, novou stezku. Na tuto oo’lu namaloval starý šaman Rao, jenž už byl dávno mrtvý, prstenec, který za celý Turmayův život nikdo předtím nenamaloval, a možná ho nenamaloval nikdo nikdy. Byl to jeden z kruhů, na které sahal otisk Turmayovy dlaně spolu s Poutníkem, Sjednotitelem a Otcem mnohých. Dokonce ani Rao nevěděl, jak se ten kruh jmenuje nebo proč mu ho Matka vložila do snů.

„Až se to dozvíš, budeš to vědět,“ pokrčil rameny starý šaman.

Doteď se uskutečnil jen Otec mnohých; nebyly to jen jeho vlastní děti, ale i ty, které vehrál do slabin mužů a břicha žen za měsíčních svátků. Neputoval ani nikoho nespojil takovým způsobem, aby oo’lu praskla, ale od chvíle, kdy snil o bílém dítěti, nečekal, že mu píšťala zůstane dlouho. Matka mu však ještě neukázala, jak má dosáhnout jejího cíle – zničit bílé dítě.

* * *

Seneth dorazila domů a v síni našla kapitána jezdců, který už na ni čekal. Rieser í Stellen, jenž byl v časech, kdy nebyli Ebrados potřební, tesařem, vstal ze sedátka u krbu a uctivě se jí uklonil. Říkali mu Vysoký Rieser, protože jeho hubená čapí postava byla o půl hlavy vyšší než kdokoliv jiný v klanu, a navíc měl rád černé oblečení, takže působil ještě vyšší. Taky byl známý jako Rieser Zachmuřený, ze stejně zřejmých důvodů – nebyl to zrovna veselý muž. Přesto pronikavé šedé oči prozrazovaly napětí, zatímco khirnari podala plášť sluhovi a posadila se k ohni, aby si zula boty.

„Jaké máš zprávy, khirnari?“ zeptal se.

„Je čas shromáždit tvé jezdce, příteli. Vím, kam se musíte vydat.“

„Můžeme vyrazit za rozbřesku.“

Seneth se naklonila k ohni, aby rozehnala chlad v rukou. „Posaď se ke mně a já ti vysvětlím směr. A budeš mít průvodce, myslím, že ti bude hodně užitečný. Znáš muže z Retha’noi jménem Turmay?“

„Ano. Je to čestný muž – a mocný šaman, podle všeho. Ale jak nás povede?“

„On a Belana zjistili, kde se tayan’gil nachází. Je v Aurënenu, ve městě na severním pobřeží.“

„Opravdu?“ Vypadal zároveň překvapeně i neobvykle potěšeně. „Rád tu zemi uvidím. Pořád ještě mám babiččino zelené sen’gai.“ Bezděčně se dotkl modrobílého sen’gai, které nosili všichni Hâzadriëlfaieové: modrá barva za nebe, pod kterým Hâzadriël se svým lidem tak dlouho putovala, společně s bílou za Bílou cestu, po níž putovali a která jim kolovala v žilách. Byl čas znovu se na ni vydat.

Odmlčel se a potom řekl: „Mohlo by za tím být její dítě?“

„Nebo se v Aurënenu znovu objevila krev Bílé cesty, ale myslím, že máš nejspíš pravdu.“

Rieser s pochmurným úsměvem potřásl hlavou. „Pokud ano, co mám udělat s tím ya’shel?“

„Přiveď ho zpět, pokud to bude možné. Jestli ne, zabij ho.“

Rieser vstal a s rukou na srdci se uklonil. „Je mi ctí, že znovu vyjíždíme, khirnari.“

Seneth se na něj usmála. „Nikdy jsi mne nezklamal, Riesere í Stellene. Přeji ti bezpečnou cestu a úspěšný lov.“

* * *

Po celý čas, co Hâzadriëlini stoupenci žili v tomto údolí, tu byli i Ebrados – Lovci Bílé cesty – a posledních padesát let byl jedním z nich Rieser í Stellen. Ebrados už nebyli povoláváni často; generace, která osídlila toto údolí, byla dávno mrtvá a většina jeho lidu nehleděla za hory, které je chránily, s touhou. Občas se průsmykem pokusilo proklouznout pár mladých, toužících po dobrodružství. Pokud je nezahlédla stráž, vyrazili Ebrados, aby je přivedli zpět. Za posledních sto let došlo jen k několika vážnějším případům, a až na jeden byli všichni úspěšně chyceni.

Jedinou výjimkou byla Ireya ä Shaar; to jméno hořklo jejímu lidu na jazyku. Ležela s Tírfaiem, což se ukázalo při narození dítěte; žádné faieské dítě nemělo žluté vlasy a oči barvy soumraku před zimní nocí. Nikdo nevěděl, jak toho muže potkala ani proč zradila vlastní lid a zplodila zakázaného syna, míšence. Věděli jen, že dala dítě otci, aby ho zachránila. Její vlastní bratři ji zabili a Tír pak zabil je. Nikdy muže ani dítě nenašli.

Tehdy byl kapitánem Syall í Konthus. Strávili celé léto tím, že se pokoušeli tajemného Tíra a dítě vystopovat, ale bez výsledku. Měsíc po měsíci vyjížděl Syall z údolí, dokonce i po tom, co khirnari lov odvolala a nikdo z dalších Ebrados ho nedoprovázel, až do jednoho jarního dne, kdy si jeho klisna našla cestu zpět do stájí bez jezdce. Zaschlá krev na její šíji a na sedle poskytla dost důkazů, že nejspíš nakonec svou kořist našel nebo se mu ve světě venku stala jiná nehoda. Ať to bylo jakkoliv, už nikdy se nevrátil. Zvědové pravidelně vyjížděli ven, ale nikdo po něm nenašel ani stopy, ani po dítěti, které už muselo být téměř dospělým mužem, po způsobu míšenců.

Pro tuto cestu byli vybráni i Rane a Thiren, Syallovi nejstarší synové, a byli jediní ze všech jezdců, kteří dělali Rieserovi starosti, neboť měl podezření, že jde o povinnost zrozenou z pomsty. V téhle práci nemají místo city.

Ostatní – Nowen, Sona, Taegil, Morai, Relian, Sorengil, Kalien, Allia a Hâzadriën – už s ním jezdili roky. Patřili k nejlepším jezdcům, šermířům a lučištníkům klanu, byli zvoleni pro své dovednosti a statečnost. Hâzadriën byl výjimka, jeho starý přítel však měl jiné schopnosti. Nebyl mezi nimi jediný muž či žena, o kterém by měl Rieser tu nejmenší pochybnost.

Stopa, po níž se vydají tentokrát, už je dvacet let studená a povede je po cestě staré pět století. Rieser měl podobné výzvy rád.

* * *

Příštího jitra se s ostatními shromáždili na nádvoří klanového domu. Khirnari a Turmay už byli na místě a čekali na ně. Retha’noi měl na sobě těžký oděv z ovčích kůží a plášť mu zdobily zvířecí zuby, našité do vzorů jako korálky. Turmayův kůň měl faieské sedlo a visel z něj jediný malý ranec. Oo’lu si nesl uvázanou na zádech. Rieser nikdy neviděl žádného šamana bez ní.

Rieser na šamana kývl: „Rád tě znovu vidím, příteli. Takže ty budeš naším průvodcem?“

„Ano. Společně pojedeme vaší Bílou cestou a najdeme bílé dítě.“

Rieser překvapeně zamrkal. O Bílé cestě se nikdy nemluvilo s nikým cizím. Ale Turmay je koneckonců šaman – osoba, před kterou je těžké uchránit tajemství, jak se zdá.

Seneth jim požehnala a Rieser cvalem vedl jezdce z nádvoří a k řece. Turmay jel vedle něj, stejně schopný v sedle jako kdokoliv z nich.

Saně prohrnuly cestu, takže mohli snadno sjet dolů dlouhým úbočím až k ústí průsmyku. Tam všichni sesedli, aby se napili, umyli si ruce a tváře u posvátného pramene a dotkli se pro štěstí dračí hlavy nad ním. Drak zemřel dávno předtím, než sem přišli, a proměnil se v kámen, jak to staří draci dělají. Většina těla se rozdrolila, ale mohutná hlava byla dokonalá, včetně ostrých trnů na čenichu. Dokonce i v zimě byla stále teplá na dotek stejně jako voda. Hâzadriël to považovala za znamení, že tohle údolí má patřit jim – těm, kterým proudí v žilách krev Velkého Draka, jejich dar i prokletí. Toto dědictví dokazovala tayan’gil vytvářená jakousi zlovolnou destilací z krve Hâzadů, s dračími křídly a nesmírnou léčivou mocí, jakou prý měli i draci v jejich domovině.

V údolí už byli Retha’noi, ale ti se i se svými stády a šamany drželi ve výškách, a když jim Hâzadi dokázali, že jim nemíní ublížit, dokonce je uvítali.

Turmay se nenapil, ale místo toho pocákal vodou z pramene svou oo’lu.

„Proč to děláš?“ zeptal se Rane.

Turmay přejel mokrýma rukama po píšťale nahoru a dolů. „Aby mi i váš měsíční bůh pomohl najít bílé dítě. Mé Matce nevadí, když se modlím k vašemu Aurovi, aby mě vedl, protože hledáme jednoho z vašich lidí.“

„Říkáš tomu dítě. Proč?“

Turmay pokrčil rameny. „Protože je to malé jako dítě.“

„Můžeš říct, co je zač, dokonce i bez křídel?“

„Matka to ví a říká mi to.“

Bylo to velice podivné. Poslední tayan’gil, které ulovili, bylo vysoké a okřídlené jako všechna ostatní.

* * *

Když začali s dlouhým sestupem, mladí jezdci se vzrušeně bavili mezi sebou. Tento lov, jejich první, je zavede daleko od světa, který znali, možná zpět do Aurënenu. I Rieser cítil vzrušení, když pomyslel na to, že spatří ztracený domov, přestože byl důvod jejich cesty tam pochmurný.

Rieser se krátce ohlédl na Hâzadriëna, který jel jako vždy po jeho levici. Maskovací kouzlo bylo dobré; vypadal stejně jako ostatní, a dokud kouzlo vydrží, bude v bezpečí. „Připraven na lov, příteli?“

Byl to zvyk, samozřejmě. Hâzadriën nikdy neodpověděl ani se neusmál, vlastně neprojevoval žádný cit. Jen trhnul rameny, aby pohodlněji srovnal bledá, kožnatá křídla pod volnou tunikou. Zbytek ukrylo kouzlo.

Kapitola 5
Štěstí a hluboká voda

Toho dne, kdy odplouvali z Gedre, visely nízko nad obzorem černé potrhané mraky a studený vítr sliboval déšť a rychlou plavbu. Zatímco se Alek s ostatními loučili s khirnari, vítr jim šlehal plášti kolem nohou a tahal je za kapuce. Od vražedného pokusu uplynul týden a od té doby neměli potíže.

„Děkuji, žes na sebe vzal riziko, když jsi nám tady poskytl přístřeší,“ řekl Seregil a přitiskl si ruku na srdce. „I za péči a přátelství, do kterého jsi zahrnul i mého talímenia. Jestli budeš kdykoliv potřebovat naši pomoc, budeme tu rychle jako vítr.“

„Pokud se vám podaří nenechat se mezitím zabít,“ řekl Riagil.

Alek, držící za ruku pečlivě zachumlaného Sebrahna, se zazubil: „Zatím jsme to zvládli.“ Khirnari dnes vypadal šťastněji; Alek měl podezření, že rád uvidí jejich záda. „A znovu děkuji za tohle,“ dodal s upřímnou vděčností. Když se Riagil dozvěděl, že Alek přišel mezi otrokáři o svého proslulého Černého Radlyho, daroval mu luk a toulec. Byl to plochý luk vyrobený z citrusového dřeva z jižního Aurënenu, zezadu podloženého teletinou. Byl velmi pěkný, dobře vyvážený, lehký a silný zároveň. Ramena se ohýbala rovnoměrně a správně a měl téměř stejný tah jako Radly.

Když byla vyřčena poslední sbohem a předány dárky, nalodili se na palubu a brzy vypluli. Alek stál na přídi se Seregilem a Sebrahnem mezi nimi, slaná bríza ho hladila po tváři a vytahovala mu z copu prameny vlasů a on si vychutnával důvěrně známé vzrušení, zatímco se hloučky bílých domů v přístavu ztrácely v mlze za nimi. Začátek cesty ho vždycky naplňoval očekáváním, a tentokrát mířil do Bôkthersy.

Seregil položil dlaň na Alekovu ruku, ukrytou v rukavici, a naklonil se k němu: „Hluboké zamyšlení nad hlubokou vodou?“

„Ani ne. Jenom se opravdu těším, že konečně…“

„Neříkej to!“ skočil mu do řeči Seregil a šedé oči se mu komicky rozevřely. „Zařekneš to.“

Alek se zazubil: „No, doufám, že se Astellus na tuhle cestu usměje. Je to lepší?“

„Nepokoušel bych osud.“

„Ty v osud nevěříš.“

Seregil hleděl na hejno rudokřídlých mořských vlaštovek, plachtících vedle lodě. „Možná na tuhle věc měním názor. Hodně jsem přemýšlel o tom, co se stalo v Plenimaru.“

„Už je to pryč, talí,“ zašeptal Alek, zvedl Seregilovu ruku k ústům a políbil ji na hřbet – troufalý čin pro zdrženlivého seveřana, tady na palubě, kde je mohl kdokoliv vidět.

„Nemyslel jsem na otroctví a ponížení, Aleku, ale na to, jak jsme se tam v prvé řadě dostali. Muž, kterého jsem znal před téměř padesáti lety, muž, který úplně změnil směr mého života – Ilar byl tam, v Yhakobinově domě, uprostřed sítě, která nás polapila!“ Sebral Alekovi z ramena jeden ze Sebrahnových dlouhých vlasů. „A ten bastard mi znovu změnil život, že?“ Pustil vlas do větru. „I tvůj.“

„Taky jsem o Ilarovi hodně přemýšlel. Když jsi mi o něm řekl poprvé, přísahals, že bys ho zabil, jen co bys ho uviděl, ale nakonec ses nad ním místo toho slitoval.“

Seregil se opřel lokty o zábradlí a ztěžka si povzdechl. „Pořád ještě žárlíš? Myslíš, že to byla slabost, když jsem ho zachránil?“

„Slabost? Ne, byl jsi milosrdný. Vím, že jsem se tehdy hněval, talí, ale když se ohlížím, jsem rád.“

Seregil pochybovačně zvedl obočí. „Takže už nežárlíš?“

Teď se přes vlny zahleděl pro změnu Alek. „Na toho ubohého eunucha? Nač bych u něj mohl žárlit?“

„Pokud si vzpomínám, tehdy jsi to nebral tak filozoficky.“

„Ne, když jsem ho přistihl, jak se tě pokoušel políbit, tam u potoka. A zradil i mě stejně jako předtím tebe, po tom, co mě přiměl, abych mu celý ten čas v Yhakobinově domě věřil.“

„Ale než ses dozvěděl pravdu? Co sis o něm myslel, když jsi ho ještě považoval za Khenira?“

Alek odvrátil oči, náhle v rozpacích. Pokud měl k sobě být upřímný, musel připustit, že měl toho muže rád. Ale jen proto, že k němu byl Ilar laskavý – zdánlivý přítel na nepřátelském místě. „Tak jako tak lhal,“ řekl a tvrdohlavě tu myšlenku zahnal. „Takže co myslíš? Je naživu?“ „Možná.“

„Možná zemřel s Yhakobinem a ostatními, když Sebrahn zpíval. Nemohl být nijak zvlášť daleko.“

Seregil pochybovačně shlédl na Sebrahna. „Možná. Pořád nevíme, jaký má Sebrahn dosah. Každopádně pochybuji, že Ilara ještě někdy uvidíme. Pusť to z hlavy, talí.“

Alek se otočil a zadíval se k pobřeží. Mlha řídla, takže rozeznával linii rozeklaných, zasněžených štítů. Ashekské pásmo se táhlo podél severní hranice Aurënenu a objímalo tmavě modré Osijské moře jako náhrdelník jakéhosi obra. Bôkthersa ležela na západě, hluboko v horách, bylo to místo zelených údolí a sladkých vod. Sen’gai, která měly na sobě Adzriel a Mydri, byla stejně zelená a jejich dlouhé volné konce vlály ve větru.

„Kolikátý je to pokus?“ zeptal se Micum, který se k nim připojil.

„Tohle je třetí,“ řekl Alek.

Micum se zazubil. „Trojka je šťastné číslo. Ale stejně neuškodí nabídnout obětinu. Mince hozená přes pravé rameno by měla Astellovi stačit.“

Alek vylovil z váčku sester a na okamžik ho nechal ležet na dlani. Slunce se odráželo od jemného raženého vzoru. Půlměsíc s pěti paprsky držel plamen – měsíc a oheň, Illior a Sakor, ochránci Skaly a královské rodiny. Poprvé viděl podobnou minci krátce poté, co se setkali se Seregilem a ten ho učil kouzelnický trik. Usmál se pro sebe a hbitě minci přesunul přes hřbety prstů, vsunul ji do dlaně a strčil do rukávu.

Micum se zasmál: „Není divu, že jsi takový postrach hráčských stolů.“

Alek hodil minci přes rameno do vody.

Seregil vytáhl z váčku soví pírko a pustil ho po větru. „Štěstí ve stínech.“

„I ve Světle,“ zašeptal Alek.

* * *

Starý Námořník stál tentokrát při nich. Propluli několika malými bouřemi a zasypalo je nečekané krupobití, ale vítr měli pořád v zádech. Alek miloval bouře, vítr i kymácení lodě. Bylo to vzrušující. Ale i za jasných dnů bylo Osijské moře rozbouřené a každou noc museli zastavovat v blízkosti pobřeží. Zatímco loď kotvila, Alek, Micum a Seregil zpívali posádce a poslouchali líčení divokých historek i starých trápení.

Trávili čas i hraním karet, kostek a bakši a peníze se střídavě stěhovaly mezi rukama cestujících a posádky. Seregil měl zvlášť velké štěstí a jednou večer jen těsně unikl rvačce s jakýmsi námořníkem, který ho obvinil, že podvádí, což – pro jednou – nedělal.

Příští noc, v tichu jejich kajuty, se Seregilovy myšlenky obrátily k domovu a vyprávěl Alekovi o tamějších přátelích, včetně přítele z dětství, Kheety í Branina.

Alek už Kheetu potkal v Sarikali a doopravdy si ho oblíbil, jakmile přestal přemýšlet nad tím, jestli nebývali se Seregilem víc než přátelé. Seregil mluvil o Kheetovi jako o bratranci, ale to bylo v klanu běžné, obzvlášť mezi těmi, kdo měli stejné společenské postavení; zdálo se, že každý je bratranec, sestřenice, teta, strýc, bratr nebo sestra. Občas bylo těžké přijít na to, jestli to brát doslova, nebo ne.

Seregil se srdečně zasmál: „Rád bych věděl, co si o tobě bude myslet strýček Akaien.“

„Doufám, že mě schválí.“ Alek žertoval jen zpola. Akaien byl jeden z mála členů rodiny, o kom se Seregil zmínil, když spolu byli teprve krátce. Tenhle strýc, povoláním mečíř, byl také pašerák. Během aurënského Ediktu o izolaci bývalo jediným legálním přístavem pro obchodování se Třemi Zeměmi Virésse; to však podloudný obchod nezastavilo a Akaien brával mladého synovce s sebou. Seregil Alekovi vyprávěl příběhy o tom, jak se plavili pod zrádcovým měsícem a obchodovali se skalskými loděmi. Laskavost v Seregilově hlase přivedla Aleka k názoru, že tenhle Akaien í Solun musel být úplně jiný než jeho bratr, Seregilův otec.

Právě tehdy se Seregil poprvé setkal s Tírfaiei a dozvěděl se víc o vzdálenějším světě. Seregil také žertem říkával, že právě tyhle zločiny v mládí utvářely jeho charakter.

„Budeš se mu líbit, talí. O tom nepochybuji,“ ujišťoval ho Seregil. „Ale mé další sestry? No, v tom ohledu ti nemůžu nic slíbit.“

* * *

Sebrahn jako obvykle trval na tom, že se bude držet u Aleka. Jelikož bylo zhola nemožné, aby Alek zůstával zabedněný v kajutě, začala posádka brzy zkoumat, co se ukrývá pod bohatým pláštěm a kapucí. Dokonce ani Seregil nenašel hodnověrné vysvětlení pro Sebrahnovy stříbrné oči a mnozí dělali směrem k rhekaru ochranná znamení.

Jednoho dne se Alek ocitl o samotě s Adzriel. Stáli u zábradlí a hleděli na delfíny, skákající podél lodě. Alek si všiml, že se Adzriel stále drží dál od Sebrahna.

„Pokud máš ze Sebrahna takové obavy, proč ho necháváš jít do Bôkthersy?“ zeptal se nakonec.

Adzriel chvíli mlčela. Alek vždycky žasl nad tím, jak moc se podobá svému bratrovi, vzhledem i tím, jak držela ústa zavřená jako modrá škeble, pokud neměla náladu. Když nakonec promluvila, neměla v hlase obvyklou vřelost. „Jak jsem řekla v Gedre, náš klan za něj odpovídá. A když nemůžeš nebezpečné zvíře zabít, je nejlepší vědět, kde je.“

„Zvíře.“ To slovo bolelo.

„Drak, a ne drak. Jeho vzhled je tak klamný. Víš lépe než já, jak může být doopravdy nebezpečný.“

„Takže ho někde navždycky zamkneš? Budeš mě muset zamknout s ním.“

„Ne, jistěže ne.“ Sevřela Alekovy ruce do svých. „Neublížila bych ti ani za nic na světě, bratříčku, ani nikomu, koho miluješ. Doufám, že pro tvého malého najdeme způsob, jak žít bezpečně, aby nikomu neublížil a nikdo neublížil jemu. Tak, jak to jen bude možné.“ Obrátila mu ruku dlaní nahoru a zahleděla se na drobné bodné ranky na konečcích prstů. „Můžeš takhle strávit zbytek života? Jaký noční běžec s sebou nosí na zádech dítě?“

„Nerad nad tím přemýšlím, ale…“

„Ale ty i můj bratr musíte získat svůj život zpět,“ dokončila za něj s laskavým úsměvem. „Slibuji ti, že využiji všechnu svou moc a vliv, abych našla řešení. Víš jistě, že nemůže pít krev jiného faie? Potřebuje tak málo.“

„Seregil to zkoušel, ale Sebrahn ji jen vyplivl.“

„No, pak musíme najít něco jiného.“

* * *

Když vplouvali do Půlměsíční zátoky, po hladině jim běžely vstříc stíny pozdního odpoledne. Zátoku obklopoval hustý borový les, který se táhl až k úpatí vzdálených hor. Někde za těmi horami, pomyslel si Alek, je místo, kde se Seregil narodil.

„Takže tady jste ty a tvůj strýc provozovali své obchody, co?“ zeptal se Micum, který s nimi stál u zábradlí.

„Ano,“ zašeptal Seregil. „Přesně jako za starých časů, jenomže teď je den.“

Alek hleděl na zelené hory, v mysli mu vytanula slova Seregilovy oblíbené písně z vyhnanství a začal si broukat melodii. Seregil se na něj kradmo usmál a začal zpívat nahlas. Tentokrát to byla milostná píseň, plná vřelosti a radosti.

Má láska se halí do splývavé zeleně

a měsíc má za korunu.

A vše kolem svazují řetězy tekoucího stříbra.

Její zrcadla oblohu odráží.

Ó, toulat se tvým splývavým pláštěm zeleně

pod světlem měsíce, jenž tě vždy korunuje.

Napiji se ještě z tvých stříbrných řetězů

a popluji znovu tvými zrcadly oblohy?

Když dozpíval, viděl Alek, jak si Adzriel a Mydri obě otírají oči.

Kapitola 6
Nečekaný host

Ulan í Sathil, khirnari klanu Virésse, zrovna pracoval ve své studovně, když dovnitř vešel jeho příbuzný Elisir í Makili a tiše zavřel dveře. Na botách měl ještě skvrny od soli a červenomodré sen’gai poněkud nakřivo.

„Tak jsi zpátky,“ řekl Ulan, odložil pero stranou ke zmuchlanému kapesníku na stole a natáhl ruku. „Obávám se, že jsem tě poslal na honbu za přeludem. Tvoje kořist se vynořila před týdnem v Gedre.“ Nikdo nepotřeboval vědět, že tam za nimi poslal další smečku dobře placených plenimarských zabijáků – neúspěšný podnik, jak se ukázalo.

„To je dobrá zpráva, strýčku! Myslel jsem, že jsem tě zklamal,“ řekl mu mladší muž. „Někoho jsem ti ale přivedl. Díky Soranovi í Brithelovi a jeho daleko vidícím kouzlům jsem našel v divočině na východ od Rigy Ilara í Sontira z klanu Chyptaulos. Byl polomrtvý a je dost šílený. Celou cestu se schovával v kajutě a nikoho k sobě nepustil, ale dostal jsem z něho dost, abych usoudil, že něco ví o Yhakobinově zmizení.“

„Výtečně, synovče! Hned ho ke mně přiveď.“ Ulan by byl mnohem raději měl rhekaro, ale i tohle bylo lepší než nic.

Elisir se vrátil s hubeným, shrbeným mužem, pečlivě zahaleným v rozedraném vlněném plášti. Kapuci měl staženou skoro až k bradě. Zastavil se těsně za dveřmi a roztřásl se. Ulan cítil pach nemytého těla a slyšel přerývaný dech. Khirnari pomalu vstal, pokoušeje se jako vždy nevšímat si bolesti v kloubech a na hrudi, a zamířil k němu. Ilar měl ruce tak pevně zavinuté v záhybech pláště, že mu Ulan mohl skrz látku počítat klouby prstů.

Vzal Ilara jemně za loket a odvedl ho ke křeslu. „Vítej, Ilare í Sontire. Pojď a ohřej se. Jedl něco, Elisire?“

„Během cesty měl trochu chleba a ovesné kaše. Kuchař usoudil, že víc v tomhle stavu nezvládne, a i to mu dělalo potíže. Plavčík měl spoustu práce s uklízením.“

„Sejdi dolů a požádej Morieu o vodu a vývar.“ Ulan se na roztřeseného muže laskavě podíval. Ilarova kapuce se trochu svezla dozadu a odhalila rozpraskaný červený nos a bradu i to, že si Ilar kousal dolní ret. „Až se tu usadíš, budeš se cítit lépe. Ujišťuji tě, že jsi tady v bezpečí, drahý chlapče.“

Z pláště se vynořila hubená, roztřesená ruka a Ilar si odstrčil kapuci natolik, že Ulan spatřil jeho oči a tmavé kruhy pod nimi. Plášť nebyl u krku zavázaný a Ulan rozeznal bílý pruh kůže na hrdle, kde se tolik let otíral kovový obojek.

Ulan si ho dobře pamatoval z onoho letního shromáždění před mnoha lety a často ho vídal i v posledních letech, když navštěvoval Yhakobina. Změna byla šokující. V zastíněných očích se rozhodně lesklo šílenství a daň si vybralo i jakési nedávné strádání. Navzdory tomu cosi z Ilarovy krásy přežilo.

Ulan zašel k postrannímu stolku, naplnil číšku vodou z konve a pak do ní přimíchal trochu pálenky. Když se mu ji však pokusil podat, Ilar se na něj zahleděl s očividným strachem a třesoucím se hlasem se zeptal: „Nedostanu dvě?“

„Dvě? Proč?“

„Dwai sholo. Vždycky jsou dvě! To není spravedlivé!“ Podle aurënského zákona bylo nejvyšším trestem uvěznění v malé místnosti, kde vězeň každý den dostával dvě mísy jídla nebo pití, jednu otrávenou a jednu ne. Pokud vybíral dobře a přežil rok a den, byl propuštěn. Jen málokdo vydržel tak dlouho.

„Tohle není otrávené, chlapče. Tady se nemáš čeho bát. Nikdy jsi Virésse neudělal nic špatného, a jak jsem řekl, jsi tady vítán. Prosím, zkus se trochu napít. Uklidní tě to.“

Když Ilar oběma rukama sevřel pohár, spadla mu kapuce z hlavy. Černé vlasy měl plné prachu a větviček a zplihle se mu lepily k hlavě. Opatrně usrkl a potom se dlouze napil. Voda mu vytékala koutkem úst a vytvářela tmavé skvrny na špinavé tunice, kterou měl pod pláštěm. Zdálo se, že kromě této tuniky a bot, které se páraly ve švech, na sobě nic nemá. Když dopil, podal Ulanovi pohár a schoulil se hlouběji do křesla.

„Nečekal jsem, že tě ještě někdy spatřím na tomto pobřeží,“ řekl mu Ulan, zatímco čekali na vývar.

„Neměl jsem kam jít,“ prázdně odpověděl Ilar a promnul si krk na místě, kde míval obojek. „Opustili mě. Myslím… Ilar, který před všemi těmi roky utekl, je mrtvý.“

„Život nás všechny mění, chlapče. A tvůj život byl velmi obtížný.“

Přišel Elisir s vývarem na podnosu a postavil ho na malý stolek u Ilarova křesla. „Poslala ho vlažný, strýčku, aby se nespálil.“

„Poděkuj jí, synovče. Teď bys měl jít dohlédnout na svou posádku. Dál už se o něho postarám já. Vedl sis dobře.“

Voda s pálenkou odvedla svou práci; když Ilar zvedl misku ke rtům a napil se, měl ruce o trochu jistější.

„Teď pomalu,“ řekl mu s úsměvem Ulan. „Nechci, abys ušpinil můj krásný koberec.“

Sledoval, jak Ilar dopíjí vývar, a když se zdálo, že se mu neudělá špatně, nalil mu ještě trochu naředěné pálenky a vložil mu pohár do rukou. „Je ti dost teplo? Pořád se třeseš.“

„Teplo… ne, nikdy mi nebude teplo. Hvězdy byly tak studené…“ Po špinavé tváři stekla slza a nechala za sebou cestičku. „Byl jsem ztracený… sám. Úplně sám…“ začínal být rozčilený. „Uvidí značku! A obojek… a cejch! Otrokáři…“

„Tady jsi před nimi v bezpečí, nebohý příteli. Odteď se o tebe postaráme. Nikdo jiný nemusí vědět, že jsi tady.“ Naklonil se a vzal Ilara za ruku. „Myslím, že už jsi za své zločiny vytrpěl dost.“

Prázdný pohár upadl na podlahu, Ilar si zakryl tvář a chraplavě se rozvzlykal. Přijmout ho sem představovalo jisté riziko, Ulan však pochyboval, že by v tomto nešťastném stvoření kdokoliv poznal neodolatelného mladíka, který zmizel před tolika lety.

„Byl jsem sám,“ zakňučel Ilar. Mysl měl těžce pomatenou, ale bylo to jiné než strach a zoufalství, které nacházeli u většiny zachráněných otroků.

Ulan se naklonil, aby plačícímu muži stiskl rameno. „Potřebuješ jen odpočinek a dobré jídlo. A koupel, samozřejmě. Půjdeme hned?“

Ilar se vyděšeně stáhl, jako by ho Ulanův dotek spálil. „Ne! Nemůžu. Nikdo nesmí vidět… Prosím, ať to nikdo nevidí!“

„Dobrá. Nechám ti přinést vanu do pokoje, a nějaké pořádné oblečení. Můžeš se sám umýt a převléknout, nikdo tě neuvidí. Pojď, tamhle o kousek dál chodbou je pokoj pro hosty, blízko mého pokoje, kdybys mě potřeboval.“

Ulan vstal a podal Ilarovi ruku, aby mu pomohl. Plášť a rukáv tuniky se svezly z hubené paže a Ulan spatřil na vnitřní straně předloktí čtyři dlouhé, strupy pokryté škrábance, ale cejch tam nebyl. Mnohokrát předtím viděl na Ilarově paži Yhakobinovu značku. Další byla na zadní straně levého lýtka. Nebo by měla být. Ale kůže na předloktí byla bez úhony, až na ty škrábance.

Ilar se dokázal udržet na nohou, zatímco mu Ulan pomáhal do pokoje pro hosty a čekal s ním, dokud mu nepřipravili koupel. Služebníci přinesli mýdlo a hojivé oleje, a když byla voda nachystaná, řádně ji provoněli.

Ulan kývl na ostatní, aby odešli. „Takže,“ řekl mu, „jeden sluha bude čekat venku, kdybys měl nějaké potíže, ale nikdo nevejde dovnitř, pokud nezavoláš. Jen mu dej skrz dveře vědět, až budeš znovu připravený na setkání se mnou.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bílá cesta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.