Larry Correia v nakladatelství

FANTOM Print

Lovci monster s.r.o.

Lovci monster: Vendeta

Lovci monster: Alfa

Lovci monster: Legie *

* Připravujeme

FANTOM Print

2013

Tento román je věnován Hinkley.

Copyright © 2011 by Larry Correia

Cover © Petr Willert

Translation © Jakub Mařík

ISBN 978-80-7398-579-0 (ePub)

ISBN 978-80-7398-580-6 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

PODĚKOVÁNÍ

Rád bych poděkoval čtenářské jednotce Alfa, že mi znovu pomohla zařídit, aby to vypadalo, že vím, co dělám. Díky kvalitním přispěvatelům blogu Monster Hunter Nation za překlady a za to, jak jste úžasní. Chci poděkovat Tonimu Weisskopfovi, Jimu Minzovi a všem skvělým lidem v Baen, že vedou tak dokonalé nakladatelství. A co je nejdůležitější, chtěl bych poděkovat své ženě a dětem, že snáší všechny šílenosti spojené s tím, že jsem spisovatel.

Lidi, mám vás rád.

„Objeví se zlo. Kovbojové povstanou. Zabijou ho. Dostanou zaplaceno.“

– shrnutí mise z firemní příručky Lovců monster s. r. o.

PROLOG

Noc, kdy vlkodlak rozsápal zástupce Joea Buckleyho, začala naprosto normálně.

Vysílačka hlídkového vozu zabzučela chvíli po jedné ráno. Byl to dispečink, hlásili volání na linku 911. Když uslyšel popis, Buckley se rozesmál. Něco vyděsilo koně Nancy Randallové. Znělo to jako naprostá ztráta času, ale protože Nancy zasedala v městské radě, stalo se to prioritou dnešního večera. Buckley se toho coby nejbližší dostupný zástupce šerifa ujal.

Farma Randallové se nacházela nahoře na šestadvacáté, na odbočce z Cliff Road. Kvůli dešti a klouzající silnici trvalo skoro dvacet minut, než se tam z Copper Lake dostal. Když dorazil, farma byla v nepříjemném mrazivém mrholení temná a tichá. Buckley opustil vyhřáté pohodlí svého Crown Vic a spěchal do úkrytu na přední verandě.

Nancy na bouchání po zaklepání otevřela s brokovnicí. Vystrčila hlavu ze dveří a rychle se rozhlédla na obě strany. „Už bylo sakra na čase, abys přijel, Joe.“

Co čekala? Okres Copper měl jen několik policistů a ona žila na okraji divočiny. Tímhle směrem nic nebylo, jen pár opuštěných dolů, roztroušených farem a spousta stromů. „Klídek, Nancy,“ řekl Buckley. Přestože měla pověst sebevědomé ženy, Nancy před ním byla bledá a třásla se. „Jen dej pryč tu zbraň a uklidni se.“

„To ty se uklidni! Neslyšel jsi po cestě nic?“

„Jako co?“

„Vrčení,“ odpověděla a dívala se mu přes rameno.

„Vrčení? Jaký vrčení?“

„Takový děsivý… a křik. Spoustu křiku.“ Buckley se nervózně zasmál, ale Nancy mluvila smrtelně vážně. „Nejdřív se ozvalo vrčení a rány a pak začal řev. Myslela jsem si, že se někdo za stodolou zranil, že křičí o pomoc, ale když jsem se vyšla podívat, uslyšela jsem… něco jinýho… Zatraceně, nemám ponětí, co to bylo. Tak jsem nahnala děcka do obýváku a zavolala 911.“

„Asi to nebude nic mimořádnýho.“ Buckley si povzdechl. Nějaké obyčejné zvíře se asi do něčeho chytilo, možná se i zranilo, dostalo strach a spustilo randál. Občas to znělo dost strašidelně. Podobné hovory nebyly nic neobvyklého, i když od místních starousedlíků by to nečekal. „Jdu to zkontrolovat.“

„Jen buď opatrnej.“

Buckley popřál Nancy dobrou noc a dal se do práce, předpokládal, že najde stopy po mývalech nebo vandalech. Překvapeně zjistil, že koně ve stodole vyvádějí taky, frkali a kopali do vrat. Jejich upřímný strach byl nečekaný a přiměl Buckleyho vzít v úvahu, že Nancy možná opravdu má důvod dělat si starosti.

Prohledal stodolu. Byla příliš velká tma a vlhko, aby našel nějaké stopy, a nevypadalo to, že by se tu s něčím manipulovalo. Když se chvíli bezvýsledně procházel kolem stodoly, kdy jediným zdrojem světla byla jeho baterka a on stále do něčeho vrážel nebo o něco zakopával, naprosto promoklý a promrzlý Buckley se rozhodl pátrání odvolat. Ať už tu bylo cokoliv, dávno to zmizelo. Vrátil se ke svému Crown Vic, vděčný, že tam na něj čeká kvalitní vytápění a termoska s horkým kafem.

Letos ještě nesněžilo, ale tady byl severní Michigan, což znamenalo, že až k tomu dojde, bude to extra nepříjemné. Okna se zamlžila během několika vteřin. Zapnul rozmrazovač a zarazil ruce hluboko do kapes, před zavoláním na dispečink chtěl počkat, až mu přestanou cvakat zuby.

Crown Vic se náhle zhoupl v tlumičích. Vzhlédl, ale okna byla zamlžená, svět venku vůbec neviděl. Překvapilo ho to. Jako první ho napadlo, že si z něj někdo utahuje, ale pak do kapoty narazilo něco těžkého.

Skříííííp.

Při tom zvuku ho mimoděk zamrazilo v zádech. Něco mu právě seškráblo sakra velkou spoustu laku. Natáhl se ke klice dveří. „Ty zasr…“

Přední okno prasklo, zasypalo ho netříštivým sklem. Z díry k němu vystřelily černé tlapy. Buckley překvapeně vyjekl, když mu tvář obklopila černá srst. Pokusil se otevřít dveře, ale byl odtažený zpátky a naražený na volant. Mihly se drápy, smetly mu ruce stranou a zasáhly ho do hlavy. Vyvalila se krev, když mu projely kůži pod vlasy. Pracky mu sevřely hlavu a tiskly, dokud nepraskla lebka.

Vytáhlo ho to oknem na kapotu a smýklo to s ním do chladného bahna. Pařáty ho pustily a Buckley se zoufale zapřel proti mase horka a chlupů, zmítal sebou a převaloval se v bahně. Skončil vleže na zádech. Ta věc se nad ním tyčila ve světle reflektorů a Buckley věděl, že zemře. Vyděšený se pokoušel z pouzdra vyprostit pistoli, do hrdla se mu valila krev.

Bestie jako by se usmála patnácticentimetrovými břitvami, když pomalu vytáhl berettu. Pistole zmizela ve tmě a dráp rozpáral Buckleyho paži od loktu až k dlani. Pak bylo zvíře na něm a Buckley v nevěřícném šoku sledoval, jak zabořilo dlouhý čumák pod spodní okraj kevlarové vesty a zakouslo se mu hluboko do břicha. Jako by ho probodávala ohnivá kopí, když zvíře cloumalo hlavou sem a tam.

„To stačilo.“

Zvíře vytáhlo zakrvácenou hlavu, v zubech se mu houpalo něco červeného. Buckley před sebe v šoku natáhl obě zmrzačené ruce, jako by ho žádal, ať ustoupí, ale bestie už se stahovala ze světla reflektorů. Pokusil se promluvit, ale dokázal jen do pusy vykašlat krev. Připadal si stejně studený jako bahno, do kterého ho hodila.

Do světla vstoupila postava. Záchrana! Někdo zvíře zahnal. Muž zavolá pomoc. Jen to tu musí vydržet.

Ale muž nevypadal rozrušeně. Nezavolal pomoc. Neřekl Buckleymu, ať se nehýbá. Místo toho k němu přidřepl do bahna. Rysy tváře zakrýval stín klobouku se širokou krempou, ale oči byly vidět i tak, svítily jako roztavené zlato. Cizinec si prohlédl díru v Buckleyho břiše a zamračil se. Udělal ts, ts a zvíře za ním smutně zavylo.

Buckley už ztratil příliš mnoho krve, aby se bál. Jen mu byla hrozná zima. Muž mu z potrhané košile odtrhl zlatou jmenovku a přečetl si ji. „Omlouvám se, zástupce Buckley,“ řekl cizinec. Zahodil jmenovku do louže, dopadla s tichým plop. „Pochybuji, že to zvládnete. Smečce byste se hodil. Možná se mýlím, ale to se moc často nestává. Prozatím vás přenechám vulkodlakům.“

Cizinec vstal, upravil si kabát a odešel z tmavnoucího zorného pole zástupce Buckleyho.

ČÁST PRVNÍ
Monstrum

KAPITOLA 1

Střelili mě sto třiačtyřicetkrát. Bodali a sekali mě tolikrát, že jsem ztratil přehled. Vyhodili mě do povětří, pustili do mě proud, zmrazili mě, pohřbili zaživa, zapálili a jednou mě srazil vlak. Bojoval jsem v obou světovejch válkách i v pár dalších. Zabíjel jsem lidi na všech kontinentech s výjimkou dvou. Monstra jsem likvidoval na všech. Jiný dimenze? Dvakrát.

Myslím, že by se dalo říct, že mám kliku.

Manžel, otec, dědeček a teď pradědeček, viděl jsem přicházet a mizet celé generace. Miloval jsem svoji rodinu, Shacklefordovy, bránil ji a dohlížel na ni desítky let. Až na pár výraznejch výjimek to byli vážně dobrý lidi. To je důležitý, protože ve větším plánu všehomíra jsou Shacklefordovi vážně speciální parta. Tenhle deník o nich není.

Řídil jsem Lovce monster s. r. o., nejlepší podnik v oboru. Když pro LM pracujete dost dlouho, na ledacos natrefíte. Potkal jsem spoustu těch nejdivnějších tvorů, co Bůh stvořil, a spoustu z nich zabil. Nevěřili byste, s jakým svinstvem jsem bojoval. Spousta nevinnejch lidí je naživu, protože se objevil jeden z mejch Lovců a udělal, co bylo třeba. Ti nejstatečnější lidi, co kdy byli, ke mně vzhlížejí jako ke svýmu vůdci, a to říkám ve vší skromnosti. Ale tenhle deník není ani o nich.

Tamto už jsem zapsal. Teď se potřebuju soustředit na tu těžší část. Tohle je třetí deník, co se pokouším psát. Pokud čtete tato slova, mohu jen předpokládat, že o mně znáte pravdu. Tahle kniha je o věcech, o který bych se raději nedělil, o věcech, co bych nejraději zapomněl. Ale nikdo nežije věčně. Doufám, že pár věcí, co jsem se naučil, by se v budoucnu mohlo hodit, až už tu nebudu. Jeden moudrej chlap mi jednou řekl, že není nikdo mazanější než Lovci, co tu byli před náma. Víme o tom jen díky tomu, že se to ti chlapi obtěžovali sepsat. Takže do toho.

Jsem vlkodlak.

Nemáte ani ponětí, jak hodně těžký bylo tohle napsat. Zírám na ta slova a mám nutkání stránku vytrhnout a spálit důkazy. Bývali jsme tajnůstkářská parta.

Chápejte, jsem obětí kletby. Buď se s ní naučíte žít, nebo s váma zamete. Fňukat kvůli tomu ničemu nepomůže. Přijměte ji, a zničí vás. Díval jsem se zlu do tváře a byl jsem i jeho tváří. Ve svym životě jsem dělal špatný věci. Dobře, že žiju tak dlouho, protože ještě teď se snažím to skóre srovnat. Někdo by to nazval pokáním. Já tomu říkám práce.

Jsem Lovec. Jsem monstrum. Narodil jsem se jako Raymond Earl Shackleford junior, syn nejlepšího Lovce, jakej kdy žil, v roce 1900. Od tý doby jsem měl spoustu jmen.

Dnes mi říkají Harbinger.

* * *

„No nejsi ty Pan Melodramatický?“ zabručel si pro sebe Earl Harbinger, když si znovu přečetl první stránku deníku. Bylo upřímně překvapující, že už dokázal popsat tolik stran, a jejich pročítání ho zaměstnávalo, zatímco čekal na smluvenou schůzku. V kůži vázaná kniha putovala do vnitřní kapsy ošoupané letecké bundy a ven se vrátila krabička marlborek. Jednu vyklepal a strčil mezi rty, zatímco přemýšlel o své knize.

Sepsat jeho paměti byl Juliin nápad. Původně se myšlence kroniky svého života bránil, ale souboj s démonem Rok’hasna’wrathem ho přišel hodně draho. Earl vylovil zapalovač Zippo a připálil si. Zapalovač byl dokonalým příkladem škod, které nižší Starobylý napáchal v Earlově mysli. Zippo byl ozdobený logem LM a on věděl, že to byl dárek k narozeninám, ale ani za boha si nemohl vzpomenout, kdy a od koho ho dostal. Byla to jedna ze stovek maličkostí, o které přišel. Náhodné vzpomínky mu byly vyrvány z mysli a pohlceny nebo roztrhány na nesrozumitelné cáry. Rocky, požírač duší a žnec světů, byl v tomhle ohledu vážně parchant.

Na místě původních událostí tu byly mezery, prázdná místa a rozmazané útržky, ale dokázal si vybavit, jak o tom vyprávěl ostatním, takové divné svědectví z druhé ruky. Vlastně ani nevěděl, o co všechno přišel. Deníky začaly jako pomůcka ke zjištění, co mu démon vzal. Sepisoval kroniku rodiny Shacklefordů a další o Lovcích monster s. r. o. Zjištění, kolik událostí si nedokáže vybavit, bylo jako rána pod pás.

Jen na to pomyslel, a Earla se zmocnila zahořklost. Věčná škoda, že Zed prohnal Hoodovým černým srdcem bajonet Anihilátoru. Martin Hood z toho na Earlův vkus vyvázl příliš lacino. Okradl ho Rocky, ale tu stvůru jen povolali, aby odvedla svou práci. Rozkaz vydal Hood, protože starý přítel z toho chtěl udělat osobní záležitost.

Ironií bylo, že záležitost, která ho sem přivedla, se také dotýkala jeho osobních věcí. Znovu ho dohnala minulost, ale když je vám víc jak sto let, máte zatraceně dlouhou minulost.

V baru záměrně udržovali šero. Zakrývalo špínu, a když se sem večer nahrnul dav lidí, pomáhalo zamaskovat i jejich nepřitažlivost. Staromódní jukebox tu vyhrával country. Vybral si stůl vzadu. Bylo ještě brzo, jedinými hosty tu byly osamělé typy, co neměly na práci nic lepšího než před obědem vypít pár piv. Earl si jedno objednal taky. Bar byl přesně taková zapadlá díra, jakou si lidé jako Conover vybírali k tajným schůzkám.

Uplynuly už desítky let, co spolu mluvili naposled, ale když Earl dostal jeho zprávu, bez váhání všeho nechal a jel. Vymyslel si pár výmluv, týmu napovídal, že si bere dovolenou – což všechny šokovalo – slíbil, že se vrátí do úplňku, naložil do auta svoji výbavu a jel něco kolem 1000 kilometrů na illinoiský venkov.

Earlovi se nelíbilo, že svým lidem lže. Život a smrt Lovců závisely na důvěře v týmu, ale tahle záležitost se LM netýkala. A pokud šlo o to, čeho se bál, tak je do toho zatahovat nemínil.

Prohlížel si ostatní hosty, obyčejní pracanti, prostě průměrní američtí občané. Unavený barman sledoval televizi na stěně a cpal se ztvrdlými preclíky. Stoly tu utírala vcelku pohledná servírka. Jeho posílené smysly mu prozradily, čím si tu všichni vydělávají na živobytí. Páchli chemickým hnojivem, kabinami náklaďáků, motorovým olejem a hranolky. Earl obvykle dokázal odhadnout, co někdo dělá, dřív než dotyčný otevřel pusu. Pokud tu byli federálové v utajení, co slídili kolem jeho podnikání, museli být vážně dobří. S ohledem na práci, kterou kdysi pro Conovera dělal, očekával, že bar bude prošpikovaný štěnicemi a pod dohledem všemožných vládních agentur. Místo toho bylo nejzajímavějším pachem v okolí smažené jídlo, protože Earl měl hlad.

Kapitánova zpráva byla stručná. Nerozvedl, jakou záležitost musí probrat, bylo však po čertech jasné, že nepůjde o vzpomínání na staré časy. Mohl mít jediný důvod. Rusák se vrátil. Earl dlouze potáhl z cigarety a zíral do prázdna. Ten nejhorší parchant, se kterým měl Earl to nepotěšení pustit se do křížku. Jistě, posledně nad ním vyhrál, ale zemřela při tom spousta lidí. Dobrých lidí. Tyhle vzpomínky mu Rocky bohužel nechal, ten zlomyslnej démonickej hajzl.

Rusák se před lety ztratil z radaru. Earl doufal, že v sobě našel dost slušnosti, aby chcípnul, ale věděl, že je to jen zbožné přání. Nikolaj Petrov mohl mít jen jeden důvod přijet do Ameriky a Earl věděl, že k tomu jednou dojít musí. Celonoční jízda mu poskytla čas k přemýšlení, co to pro něj znamená, a nakonec byl rád, že se do toho pouští sám. Jeho Lovci už čelili pár pěkně děsivým věcem, ale Nikolaj nebyl jen další monstrum.

Tentokrát to bude jiné. Nebude hrát Nikolajovy hry. Od Vietnamu se hodně změnilo. Žádné zápolení, žádné kraviny, žádná schovávaná. Bude to prostá staromódní poprava.

Myšlenky na pomstu přerušilo náhle zjevení obdélníku slunečního světla v zadní části místnosti. Vstoupil vysoký důstojný muž se stříbrnými vlasy. Na sobě měl džíny a flanelovou košili, ale i v nich se mu nějak dařilo vypadat jako profesionál. Kirk Conover dorazil. Muž vstoupil do místnosti, nenápadně si bar rozdělil na čtvrtiny a jako vycvičený bývalý operativec každou propátral kvůli hrozbám. Když se krátce ohlédl k Earlovu stolu, lehce kývl hlavou na znamení, že o něm ví. Spokojený, že tu nejsou očividní agenti, se bývalý styčný důstojník speciální taktické jednotky Jednorožec vydal jeho směrem.

Earla vyrušil ženský hlas. „Tady se nekouří.“

Vzhlédl ke vcelku pohledné servírce, co stála nad ním, ruce měla nesouhlasně zapřené v bok. Nechal cigaretu houpat na spodním rtu. Byla vykouřená jen napůl. „Jsme v baru…“

„Žádný kouření,“ oznámila přísně.

„To jako fakt?“ Zamračení potvrdilo, že to myslí vážně. Pochyboval, že by mu prošlo odvolávání se na zdravotní stav. Tvrzení, že mu nikotin pomáhá potlačit nutkání zmasakrovat všechny v místnosti v záchvatu bestiální zuřivosti, by mu asi v tomhle případě nepomohlo. „Prosím.“

Zavrtěla hlavou. „Je to státní zákon. Mohli by nám napařit pokutu.“

„Je to stupidní zákon,“ zabručel Earl. Všude, kam přišel, vršili zákony na další zákony, dokud tu nebyla obrovská hora zákonů připravená zhroutit se v jedné velké lavině omezování svobody. „Dobře.“ Vyplázl jazyk, vložil si cigaretu do úst, ztěžka polkl a snědl ji. Po cestě dolů hořela. „Spokojená?“

„To bylo nechutný,“ prohlásila a stáhla se.

„Hej, zlato, přines pití i mně. Ať už tu ten nevrlej parchant prodává cokoliv,“ zavolal za servírkou Conover. Zastavil se před Earlovým stolem. Conover zestárl, což se dalo čekat, protože spolu nemluvili od Vietnamu. Bojový pilot, co se stal vládním strašákem, vždycky býval vysoký, o několik centimetrů vyšší než průměrně vysoký Earl, a v dobré kondici. Teď na něj doléhalo staří a už tak vysoce nevypadal, ale na starého muže byl stále fit. Kirk stárl, ale stárl s noblesou. „No, vidím, že to s holkama stále umíš.“

„Přes holky jsi byl vždycky ty, ne já.“ Earl mu pokynul lahví Sama Adamse. „Sedni si, kapitáne.“

„Do výslužby jsem odešel jako plukovník,“ odvětil Conover, když si přitáhl židli. „A to už je nějaký čas. Ale sakra, Earle… ty vypadáš skoro stejně… No, oholil ses a máš jiný účes.“

„Od té doby už jich bylo několik.“

„Je to jen dobře. Vypadal jsi jako mizernej hipík.“

Earl pokrčil rameny. „Příliš jsi nás zaměstnával, na starosti o zevnějšek nebyl čas.“

„Ke konci to bylo vážně šílené.“ Conover se uchechtl.

Nemyslel to jako legraci. Earl a další speciální členové jednotky byli jen o stupínek výš než otroci a tenhle důstojník letectva jim dělal dozorce. Earl studoval starého velitele. Conover mu pohled oplácel, chvíli tu seděli v nepříjemném tichu. Lidé vždycky tvrdili, že Earlův pohled znervózňuje, ale Conover patřil k malé skupince dostatečně tvrdých chlapů, co se mu do očí dívat dokázali. Přinejmenším to se nezměnilo.

Číšnice se vrátila a nechala na stole další láhev.

Bylo by fér podotknout, že Conover se choval s ohledem na okolnosti slušně a skutečně se o monstra, mutanty a zmetky pod svým vedením staral. Fond nadpřirozených sil byl slepý jako spravedlnost a mnohem méně milosrdný. Pokud se váš druh dostal na jeho seznam, byla z vás lovná zvěř. Jednotlivci si museli výjimku z Fonasilu zasloužit, proto měla vláda neustále k dispozici nějaké speciální dobrovolníky. Když naplnil podmínky smlouvy s vládou, Conover dodržel slib a postaral se, aby se Earlovo jméno vrátilo na seznam výjimek.

Bývalý šéf možná zestárl, ale určitě nezměkl. Conover na něj zíral, nemrkal. V očích nebyla žádná provinilost. Tohle byl muž vydávající tvrdé rozkazy, který jen dělal svou práci, nic víc, a to Earl dokázal respektovat. Nemluvili spolu od poslední evakuace a jeho zajímalo, co se stalo s ostatními přeživšími. „Vídáš se se Sharon Mangumovou?“ zeptal se nakonec.

Conover se usmál, stále měl ten pokřivený úsměv, který holkám v Saigonu připadal okouzlující. „Vzali jsme se krátce poté, co ti skončil turnus.“

„Jsem v šoku,“ řekl s dokonale kamennou tváří Earl. Věděl, že ti dva mezi sebou ke konci něco měli. Předpisy o nenavazování vztahů v jejich podivínské skupince vyletěly oknem. „Myslel jsem si, že by k tomu mohlo dojít. Na místě je mimořádně zpožděná gratulace.“

„Nejlepší věc, co mě potkala. Agentura nás pak neustále stěhovala. Umíš si představit, jak moc to nenáviděla. Pak jsem dostal pozici v D. C. a mohli jsme se konečně usadit. Po odchodu z armády jsem se přestěhoval sem.“

„Rodina?“

„Máme syna a tři dcery.“

„Lidé?“ zeptal se Earl.

„Z větší části.“

„To rád slyším, kapitáne.“ S ohledem na Sharonin stav to mohlo dopadnout i opačně. „Byla to skvělá holka. Párkrát mi zachránila zadek.“

Conover si dlouze povzdechl. „Loni zemřela,“ řekl. „Autonehoda.“

To musela být zatraceně ošklivá nehoda, aby to zabilo poloviční sirénu. „To mě mrzí. Vím, jak se cítíš.“ Tolik k přátelské konverzaci. „Předpokládám, že jsi mi ten záhadnej dopis neposlal jen kvůli tomu, abychom si spolu zatlachali nad pivem.“

„Upoutal tvoji pozornost, co?“ Kirk se unaveně zasmál, než se dlouze napil. „Staré časy… My nikdy nebyli přátelé, co, Earle?“

S ohledem na stav věcí byl Conover slušný chlap, se kterým se dalo pracovat, ale Earl tam i tak byl proti své vůli. Válčení mu nevadilo. Ve skutečnosti v něm byl vážně dobrý a šel by, i kdyby se ho místo hrozeb jen zeptali. „Rád o nás přemýšlím jako o obchodních partnerech se vztahem založeným na vzájemné úctě. A pak tu byla ta maličkost, že by mě popravili, kdybych neposlechl tvůj rozkaz.“

„Chytráku. Víš, když tě ke mně přidělili, podle složky jsi měl problémy s autoritami a čekalo se, že tě asi budu muset nechat odstranit.“

„Ále, pořád na mě byli nakrknutý, že jsem praštil Jimmyho Cartera.“ Jistě, tenkrát byl jen guvernér a tenhle malý kousek stál LM pár zakázek, ale koledoval si o to.

„Ty jsi byl vždycky vlk samotář, co?“ To byla od Kirka řečnická otázka. „No, zpátky k obchodu. Pořád je tu pár lidí, co mi dluží. Když se objeví jisté věci, vím o nich.“

Muži jako Conover měli sklony shromažďovat spoustu laskavostí. „Nikolaj je zpátky, že jo?“

„Obávám se, že ano. Když jsme o něm slyšeli naposled, byl na volné noze. Vlkodlačí žoldák k pronajmutí. Pracoval pro různé špatné lidi, pro které sežral pár jiných špatných lidí, a pak zčistajasna nic. Prostě zmizel. Do minulého týdne. Nějaký nápad, co by ho mohlo po tolika letech vylákat na světlo?“

Earl pokrčil rameny. „Nikolaj je ruskej tvrďák. Ruský tvrďáci mají jen tři emoce – pomstychtivost, depresi a vodku. Kde je?“

„Tak snadné to není, Earle. Nejdřív se musím zeptat, co se stane, až ho najdeš.“

„Ty přesně víš, co se stane, až ho najdu.“

Conover pokýval hlavou. „Jo, hloupá otázka. To já tě kontaktoval, vzpomínáš? Jsi ten nejzarputilejší zabiják, jakýho znám. Jakmile tě pustím po Nikolajově stopě, ten parchant je prakticky mrtvý. Mohl bych přísahat, že nejsi zčásti vlk, ale ohař. Nejde tady o co, Earle. Já chci vědět proč. Jsem na penzi. Tohle se v hlášení neobjeví. Můžeš se mnou mluvit na rovinu.“

Earl se zarazil. Jak má na tohle odpovědět? Nikolaj byl nebezpečný. Byl všechna špatnost vlkodlaků zabalená do jednoho mimořádně bezohledného a inteligentního balíčku. Byl to velký zlý vlk. Byl zlý, ale po světě chodila spousta zlých lidí, a on neběhal kolem a nesnažil se je všechny dostat. „Řekl bych, že pomsta je stejně dobrej důvod jako cokoliv jinýho.“

„Nic lepšího nemáš?“ Kirk se na židli předklonil, prohlížel si ho. „Tehdy byla válka. Dělali jsme, co jsme museli dělat.“

Protože Kirk monstrům rozuměl lépe, než většina lidí kdy dokáže – sakra, oženil se s někým, kdo k nim technicky patřil – Earl usoudil, že by se svým bývalým velitelem mohl mluvit na rovinu. „Je tu ještě něco… jsou jistý pravidla, způsob, jakým věci fungujou. Je tomu tak už od počátku věků. Vždycky je tu jeden nejsilnější. Ten, co určuje pravidla.“

„Jednou za čas utvoří smečku, to vím. Chceš mi ale tvrdit, že tu existuje nějaká vlkodlačí společnost s pravidly? Vlkodlačí zákony? Tohle jsem při brífinku musel přeslechnout.“

„Není to tak, jak si to představuješ,“ odpověděl Earl. „Pravidla možná není to správný slovo, ale musí stačit. Nový vlkodlaci je porušujou, protože o tom nemaj páru. Většina lidí, co se promění, hned dělá to, k čemu je nutí instinkty. Ti, co se jim daří nějakej čas přežívat, vycítí, co je to za pravidla, a buď je budou poslouchat, nebo přijde někdo jako já a postará se o ně.“

Kirk si ho chvíli prohlížel. „Tím někým myslíš Lovce, nebo vlkodlačího Alfu?“

Earl terminologii potvrdil přikývnutím. Kirk jako obvykle věděl víc, než dával najevo. „Vyjde to nastejno.“ I když tomu tak nebylo. „Některý starší vlkodlaci pravidla porušujou, ale většina jich ví, že provokovat nejsilnějšího se nevyplatí. Kdyby to zjistil, udělal by jim ze života peklo.“

„Jaký jsou současný pravidla?“

„Je jich jen pár. Ale v základě jde o to nechat lidi na pokoji. Žijte podle pravidel, a obyčejný lidi se nikdy nedozvěděj, že existujete.“

Z výrazu jeho tváře bylo jasné, že si Kirk právě potvrdil své podezření. „Myslel jsem si to. Víš, od doby, co jsme spolupracovali, jsem si o vlkodlacích pár věcí zjistil. Většině z nich je všechno ukradený. Dělají, co se jim zamane, je jim jedno, co říká jeden starej chlap.“

„Netvrdil jsem, že to funguje dobře, ale nechtěl bys svět, kde by vlkodlaci instinktivně následovali opravdu agresivního vůdce. Takhle je to lepší.“

„Co se stane, když se objeví nový šéf?“

„Všichni to vycítěj. Pravidla se změní… a ty nechceš, aby pravidla nastavil někdo jako Nikolaj. On v nás nevidí různý lidský bytosti. V jeho mozku jsme my ti nadřazení a lidstvo je kořist. Kletba se bude šířit. Smečky se budou rozrůstat. Spočítej si to.“

Kirk zamyšleně pokýval hlavou. „Došlo mi, že za tím bude nějaká podobná monstrózní psychologie.“

„Tak proč musí Rusák zemřít?“ Earl se opřel a založil ruce. Jeho minotauří bunda zapraskala. „Protože jsem to řekl a králem vlkodlaků jsem já.“

To byla zjevně odpověď, kterou chtěl Kirk slyšet. „Nikolaj je v Americe.“

„Došlo mi to. Kde?“

„Severně odsud. Místo uprostřed ničeho v Michiganu. Viděli ho minulý týden, když přijel do USA. Podle mých informací míří do města jménem Copper Lake. Slyšel jsi o něm?“

„Neřekl bych. Jak to všechno víš?“

„Jsem na penzi, ale nejsem mrtvej. Stále mám ve společnosti přátele, co mě s radostí udržujou informovaného.“ Mlhavá odpověď naznačovala, že není připravený prozradit všechna svá tajemství.

„Chystá se ho ÚPKM sejmout?“

„Úřad pro kontrolu monster ani neví, že existuje. Když zrušili naši speciální jednotku, předali jsme jim většinu našich složek, ale ne všechny. Tehdy byl ÚPKM jen banda oslavovaných poldů, co zakrývají škody. Při našich operacích šlo o národní bezpečnost, kdy víš jen to, co potřebuješ. Oni to vědět nepotřebovali.“

„Dobře. Jen by to zkomplikovali.“ Poslední věc, o kterou Earl stál, byli Myersovi poskoci, co by se mu pletli pod nohy. „No, já na tvoji otázku odpověděl, Kirku. Teď odpověz ty na moji. Proč jsi mě k tomu přibral?“

Conoverovo pivo bylo napůl vypité. Zakroužil zbytkem, zíral na něj. „Ty a já jsme poslední přeživší členové jednotky.“

„Ukázalo se, že Ničitel stále žije,“ upozornil ho Earl.

„Vážně? Šílenej zelenej baret Pitt? Huh… to jsem nevěděl. Museli ho přeřadit na něco tak tajnýho, že o tom nevědělo ani moje oddělení. No, Nikolaj byl náš problém a já nemám rád nevyřešený problémy. Už jsem příliš starej. Nezvládnu ho. K čertu, nezvládl bych se mu postavit ani v nejlepších letech. Ty na druhou stranu můžeš. Jistě, mohl bych zavolat ÚPKM. Kdyby věděli, že se jim na domácím písečku prohání Stalinův vlkodlačí mazlíček, úplně by z toho šíleli. Ale já chci, aby to zůstalo v rodině.“

Earl poznal, že je za tím víc. „A?“

Conover si prohlížel stolní desku, s odpovědí váhal. „Sharon měla hrozný noční můry, celou dobu, co jsme byli spolu. A vždycky šlo o to samé. Zlaté oči a bílé tesáky… že si pro ni Rusák přijde, že si přijde i pro děti, jen aby se pobavil. Nikdy to pro ni neskončilo. Zabil většinu naší jednotky. Nedokázala se zbavit pocitu, že se vrátí, aby to dokončil.“

Noční můry. Earl noční můry neměl. On je rozdával.

„Ten parchant Sharon okradl o celé roky jejího života a já ji nemohl ochránit. Když teď vím, že je naživu, potřebuju, abys ho pro mě zabil, Earle, abys ho úplně zničil. Chci, aby cítil to, co cítila ona. Viděl jsem, co dokážeš. Udělej to pro jednotku. Udělej to pro ni. A až s ním skoncuješ… pak budu moct jít k Sharoninu hrobu a povědět jí, že je to konečně za námi.“

Earl pozvedl láhev. „Na ty, co to nezvládli.“

Ťukli si pivy. „Na ztracené přátele a hromadu mrtvejch komoušů.“

Na to si Earl Harbinger připít mohl.

KAPITOLA 2

Ráno po mojí první noční proměně jsem se probudil nahej v kaluži krve. Nepatřila mně. Byl to farmářskej dům, malý pueblo na řece. Chatrný dveře byly vyrvaný z pantů a ležely na dvorku plném zobajících kuřat. Farmářova rodina byla roztahaná po celém pozemku, rozplácnutá na zdech, odkapávala ze stropu, prašnou podlahu měnila v bahno. Stále jsem v puse cítil jejich chuť. Kousky z nich mi zůstaly v zubech.

Těžko se to vysvětluje. Když se změním, vzpomínky jsou jiný. Není lehký převádět je do lidskejch slov. Bylo to jako probuzení ze snu, co si pamatujete jen zčásti, ale taky jsem přesně věděl, co jsem jim udělal. Tehdy toho LM o vlkodlacích moc nevěděli. Jen směska mytologie a babských povídaček, ale dnes už vím, jak se kletba přenáší. Jediný kousnutí z předchozího měsíce. Jen to stačilo ke konci mýho života.

Farmářův starý Navy Colt jsem našel zahozený kousek od studny. I když jsem pořád cejtil, jak mě kulka praštila do žeber, pod krvavým strupem teď žádný zranění nebylo. Mlhavý vzpomínky mi prozradily, že mě kulka rozzuřila. Farmáři colt k ničemu nebyl, ale já se pod jasným ranním slunce modlil k Bohu, aby teď pomohl alespoň mně. Já monstra zabíjel. Nechtěl jsem se stát jedním z nich. Přitiskl jsem si hlaveň pod čelist v úhlu, co mi utrhne temeno.

Ostatní to místo brzy najdou. Určitě už viděli slítávající se supy. Lovci se poučí z toho, co se mi stalo, a znovu chybu nezopakujou. To byla poslední myšlenka, než jsem stiskl spoušť.

Později jsem se vzbudil s příšerným bolehlavem. Jak jsem řekl, tenkrát jsme toho o vlkodlacích moc nevěděli.

Heather Kerkonenová noční směny brát nemusela. Pracovala tu dost dlouho, aby mohla žádat o denní, ale ona byla vždycky povahou noční pták. Práce po nocích jí ničila všechny šance na společenský život, ale s výjimkou pár autonehod, barových rvaček a lidí, co dělali pitomosti, noci většinou bývaly klidné, skoro pohodové.

Minulá noc byla výjimkou. Přijímali jeden hovor za druhým. Státní policie našla tuláka, který bloumal kolem tábořiště a kvílel o konci světa, a poslala ho do nejbližší zadržovací cely, jež se náhodou nacházela v Copper Lake. Když se toho pošuka snažili nahnat do cely, vykousl žalářníkovi z ruky kus masa. Heather zrovna nastupovala do služby a situaci vyřešila pořádnou dávkou pepřového spreje a teleskopickým obuškem. Potom přijala hovor ohledně dvou trampů, co se ještě nevrátili do tábora, ale to spadalo pod okres Baraga, který se o pátrací operaci postaral sám. Pak musela zpracovat hlášení o pohřešovaném, protože pan Loira se nevrátil z práce – pravděpodobně se znovu opil a někde vyspával – ale to všechno šlo stranou, když se doslechla, že Joea Buckleyho potrhal medvěd.

Jistě, v severním Michiganu měli medvědy – a taky vlky – ale nikdo si nepamatoval, kdy naposledy došlo ke skutečnému útoku. Heather panikařícímu hlasu ve vysílačce nevěřila. Muselo jít o omyl. Na Cliff Road uháněla jako šílenec, ale když dojela, Buckleyho zrovna nakládali do sanitky. Počáteční prognóza byla zlá, a když uviděla tmavě rudou louži, ze které ho zvedli, věděla, že její přítel určitě umře.

Našla ho Nancy Randallová. Chudák ženská z toho pořád byla v šoku. Ostatním policistům pověděla, že slyšela vytí, ale to byl nesmysl. Tohle by žádný vlk nedokázal. Našli tu stopy po drápech, co prořízly kapotu služebního auta.

K Heather a dalším policistům se do půl hodiny připojili dva zástupci ministerstva pro přírodní zdroje (DNR^1) a pár dobrovolníků s dobrými stopařskými psy, ale po medvědovi nenašli jedinou stopu. Psi nespolupracovali. Jen očichali Buckleyho zaparkované auto a stáhli se s ocasem mezi nohama. Zkoušeli je uklidnit, ale ke stopování je nepřesvědčili.

Heather v místních lesích lovila odmala, ani ne tak pro zábavu, ale protože byli chudší než kostelní myši a jediné maso, co se dostalo na rodinný stůl, pocházelo ze zvířat, co sami zastřelili. O stopování zvířat však nevěděla nic. Sezení na stromu v posedu a čekání na procházejícího jelena z vás žádného Davyho Crocketa neudělá. Vytáhla z auta winchestrovku, nabila ji a vyrazila i tak. Promáčená zem byla rozdupaná neopatrnými kroky, proto ani s baterkou nic neviděla. Východ slunce jim taky moc nepomohl, i když s ním dorazili další dobrovolníci, ten zatracený medvěd dávno utekl.

Když se Heather vrátila, místo činu bylo plné nových policistů a velení se ujal sám šerif. Kai Hintze zastával úřad šerifa už tehdy, když se Heather do Copper Lake vrátila z Minneapolisu. Bylo mu padesát, měl dvacet kilo nadváhu a byl to hardcore fanoušek sci-fi, proto Heather od nového šéfa moc nečekala, ale šerif se ukázal být dobrým velitelem, který se stará o své lidi i okres. Úřad ve volbách úspěšně obhájil, protože mu na lidech upřímně záleželo a na rozdíl od předchůdce ho jeho okres zbožňoval.

Šerif mluvil s jedním chlapem z DNR. Ochranáři nebyli mezi nezávisle uvažujícími lidmi, kteří žili v Copper Lake, příliš oblíbení. Jako holka s nimi párkrát měla problémy, když lovila bez ohledu na sezónu – nejhorší byli zapřísáhlí ekologové. Tenhle se však choval jako starý profesionál a vypadal, že ví, o čem mluví. Heather k nim zezadu přistoupila, ale nechtěla být nezdvořilá a přerušit jejich hovor.

„Povídám vám, šerife, děje se tu něco opravdu zlýho. Můj kolega ze státu Washington, Terril Erion, měl nedávno stejný případ. Útok zvířete, co úplně neseděl, stejně jako tohle… Vložila se do toho jistá vládní agentura. Víte, o které agentuře mluvím?“

Šerif Hintze pokýval hlavou. „Všichni šerifové v oblasti dostali nejasný instrukce a číslo, kam volat, když se stane něco divnýho. Opravdu si myslíš, že to jsou… ne. To je směšný.“ Všiml si čekající Heather a okamžitě zmlkl. Chlap z DNR uhnul ustrašeně pohledem, jako by je při něčem přistihla. Šerif si odkašlal. „Zástupkyně Kerkonenová. Měli jste štěstí?“

„Nic, pane. Nějaké zprávy o Buckleym?“

„Zatím ne.“ Prohlédl si její mokrý a zabahněný zevnějšek. „Jak dlouho jste tam byla?“

„Od chvíle, co to oznámili.“

„Vypadáte utahaně a směna vám skončila před několika hodinama. Tady už nic nezmůžete.“

„Pane, já…“

„Já to chápu. Joe byl i můj přítel, Heather. Proč se na něj nejedete podívat?“ Než bude příliš pozdě.

Počkala, dokud po silnici neujela kilometr, než frustrovaně zaječela, zanadávala jako špaček a praštila do volantu, až ji z toho rozbolela ruka. Její oddělení už o pár lidí přišlo, ale tehdy šlo o normální věci: narkomani, autonehody a tak… koho ve službě zabije podělanej medvěd? Tohle nebyla Aljaška. Tohle byl Michigan.

Nedávalo to smysl. Blížila se zima. Nebyla žádný zoolog, ale nemělo se to pitomý zvíře uložit k zimnímu spánku? K útoku došlo během ledového deště, tak proč medvěd vylézal ven a proč napadl auto? Heather nevěděla, a teď ji navíc bolela ruka. V duchu si za výbuch vzteku vyčinila. Vždycky měla vznětlivou povahu.

Proč to nemohla být ona, kdo hovor přijal? Možná kdyby tam byla ona, a ne Buckley, nemusel by právě teď umírat. Možná by dokázala něco udělat jinak… Věděla, že je blbost se z toho obviňovat, ale Heather byla vždy ochranářská ohledně těch, které považovala za své lidi. Díky tomu byla mezi spolupracovníky oblíbená, ale párkrát ji to na předchozích okrscích dostalo do potíží s nadřízenými. Okres Copper se lišil. Tohle bylo její město, její lidé, a tohle oddělení byla její rodina. Teď jeden z nich umíral a ona s tím nemohla udělat jedinou zatracenou věc, a to ji neskutečně štvalo.

Od Buckleyho hovoru uběhlo několik hodin, než se konečně dostala zpátky do Copper Lake. V nemocniční čekárně se shromáždila polovina jejich malého policejního oddělení a několik rodinných příslušníků. Buckley byl oblíbený a milovaný člověk. Nějakým zázrakem zůstával naživu. Doktoři nad tím žasli, ale zdůrazňovali, že na nějaké závěry je příliš brzy a letecký převoz do lepší nemocnice by byl příliš riskantní. Heather vysedávání v nemocnicích nesnášela, bývala tam nervózní a přecitlivělá. Toho už si v životě užila příliš, a přestože její směna dávno skončila, dobrovolně se přihlásila, že pojede do kanceláře a nabídne jim pomoc. Stále byla příliš rozrušená, aby usnula, a kromě psa na ni doma stejně nikdo nečekal.

Zpátky na stanici hladová a rozmrzelá Heather nepřekvapivě zjistila, že se nikdo neobtěžoval doplnit kafe. Místo ní si v automatu na chodbě koupila dietní colu a prošlé čokoládové koblihy. Pochybovala, že budou křupavé, ale obsahovaly cukr, a to jim dodávalo na důležitosti. Uvědomovala si, že i přes úzkostlivě pravidelné jízdy na rotopedu riskuje, že se kvůli závislosti na pochybných sladkostech možná stane další „sněžnou krávou“ ze severního Michiganu, ale i tak to byla ochotná risknout.

„Viděla jsi Joea, Kerkonenová?“ zeptal se Chase Temple, jeden z nováčků z denní směny. Heather ho zatím moc dobře neznala, jen o něm věděla, že nedávno odešel z námořnictva a dálkově studuje politické vědy na Northern Michigan University. Kvůli jeho mladistvému nadšení si připadala prastará, a to jí bylo teprve šestatřicet. „Slyšel jsem, že to bylo ošklivý.“

Musela chvíli počkat, aby nemluvila s pusou plnou koblihy. Stejně nevěděla, co by měla říct, nevěděla o nic víc než všichni ostatní. „Já osobně ho neviděla, ale jo, doktoři říkali, že je to zlé. Fraktura lebky, roztrhané břicho, velká ztráta krve a přišel asi o metr střev…“ Jestli to Buckley přežije, bude po zbytek svého krátkého života mrzák. Ta myšlenka jen prohloubila její depresi. Změnila téma a ukázala k zadržovacím celám. „Jak se má náš oblíbený host?“

Stanice v Copper Lake byla malá budova, proto Temple hned věděl, o kom mluví. „Billa poslali domů, když ho ten magor pokousal,“ řekl a mluvil při tom o zástupci, který měl minulou noc na starosti stanici. „Vyžádalo si to pět stehů. Ale slyšel jsem, že jste toho chlápka za to pořádně uzemnila. Prásk! A přímo do obličeje! Takhle to děláte ve velkym městě?“ Heather na jeho idiotský úšklebek neodpověděla, proto se přestal smát a pokusil se chovat jako profesionál. „Já tím nic nemyslel. Jen jsem slyšel o vaší reputaci… že udržíte klidnou hlavu, i když se něco pořádně podělá.“

Heather lhostejně pokrčila rameny. „Dělám, k čemu mě vycvičili.“

„Jasně. Slyšel jsem…“

„Kluk potřeboval pomoc a poblíž jsem byla jen já. Nic velkého.“ Díky jednomu šílenému případu se sexuálními otrokáři si docela udělala jméno. Později ji po zbytečné přestřelce veřejně vychvalovali jako hrdinku a v soukromí ji pokárali za hloupost. Měla pořádně nakročeno k povýšení na detektiva, než ji zdravotní problémy v rodině přivedly zpátky do rodného města. Teď už na tom nezáleželo. Copper Lake bylo mnohem klidnější místo než Minneapolis. Dala si záležet, aby téma změnila opravdu důrazně a Temple tak věděl, že už to v budoucnu nemá vytahovat. „Už jsme našeho kousače identifikovali?“

„Pokaždé, když se ho zeptáme na jméno, jen zírá do prázdna a mele o nějakém bzučení. Pořád nemáme nejmenší tušení, co je zač, ale zkoušíme to dál.“

Jednoho z jejích přátel dnes vyvrhli jako rybu. Neměla náladu řešit problémy se zapáchajícími šílenci, ale severní Michigan byl v pravém slova smyslu konec světa. Z nějakého důvodu tu končila spousta bláznivých lidí. Jako by opustili Chicago i Minneapolis a pak se lesy potulovali tak dlouho, dokud nenarazili na Hořejší jezero, kde se z nich stal její problém. „Nic dalšího se nestalo?“

„Ti výletníci v Baraze se pořád pohřešují.“

„Asi je sežral ten samý medvěd,“ zabručela. Ztracení turisti nebyli nic překvapujícího. S výjimkou pár městeček a farem severní Michigan pokrývaly hustě zalesněné kopce. Když jste sešli z cesty, ztratili jste se tam jako nic. Místní milovali turistické dolary, ale hledání ztracených měšťáků se rychle omrzí.

„No a pak ještě volal nějakej federální agent z Washingtonu, zajímal se o to napadení medvědem.“

„Kdo?“ zeptala se Heather. To bylo rychlé. Chlapi z ministerstva přírodních zdrojů to museli popohnat nahoru k těm, o kterých mluvil šerif.

„Netuším. Ten chlap se jmenoval Jefferson, takovej ten samolibej typ, ale já to přehodil na šerifa. Ptal se, jestli tu nedošlo k dalším útokům zvířat nebo neobvyklým zmizením. Říkal, že někoho pošlou, aby vyslechl Buckleyho, jestli,“ – rychle se opravil – „až se probere. Já mu na to pověděl, že by sebou raději měli hodit. Jestli se předpověď počasí nemejlí, dorazí dneska pořádná bouře. Důrazně trval na tom, že mu máme zavolat, kdyby došlo k něčemu neobvyklýmu.“

Něco neobvyklého? Malí černí medvědi, kteří v oblasti žili, obvykle jen převraceli popelnice, neproráželi čelní skla aut, aby sežrali zdravé ozbrojené chlapy. Neobvyklé to nevystihovalo ani zdaleka.

Agent Doug Stark z Úřadu pro kontrolu monster ministerstva vnitřní bezpečnosti zvedl zvonící telefon na svém stole. Měl za sebou rušný den, konfiskoval kameru s videozáznamy dvou mladíků, co v odtokovém kanále narazili na Abnormalitu typu 2 svačící bezdomovce. Stark si část své práce, kdy zastrašoval přeživší i svědky a vyhrožoval jim, že mají raději držet zatracený jazyk za zuby, nijak neužíval, ale byl v tom výjimečně dobrý. „Agent Stark,“ představil se rázně.

„Zdravím, Dougu,“ řekl hlas na druhém konci, který okamžitě poznal. Volal Washington. Sakra. Washington volal, jen když se něco podělalo, a on doufal, že se dnes dostane z práce dřív a stihne dceřin trumpetový recitál. „Tady je Grant Jefferson.“

Stark toho nováčka nesnášel – byl příliš uhlazený – ale ředitel Myers byl přesvědčený, že umí i po vodě chodit, a proto ho vzal pod svá křídla a obdařil bývalého Lovce monster celou škálou oprávnění. Vychovával si z něj velitele, asi to souviselo s tím, že i Myers přišel ze soukromého sektoru… stejně jako všichni ti debilní kontraktoři, co dostali veškeré prachy a slávu, než si do jeho kanceláře přišli pro ocenění. „Brý ráno, Grante. Co pro vás dneska můžu udělat?“ zeptal se s nulovou srdečností.

„Ve vaší oblasti došlo k potenciálnímu útoku. Profil sedí na lykantropa, ale zatím to není potvrzené. Jeden přeživší.“

Tolik k časnému odchodu. Předpisy nařizovaly, aby to prověřili co nejrychleji. „Pokousaný?“ Stark se natáhl pro blok a vytáhl pero z růžového hliněného hrnku s nápisem „Táta je jednička“.

„Pravděpodobně, ale není to jisté. Měl byste počítat s nejhorším. Vezměte si testovací soupravu. Možná se budete muset uchýlit k eliminaci.“

Stark to potvrdil zavrčením. Za koho se ten povýšenej zmetek považuje, že mu připomíná samozřejmosti? Když býval zelenáčem u ÚPKM on, naverbovali ho přímo od SEAL a Starka v zacházení se svědky zaučovala samotná ztělesněná hrůza jménem agent Franks. Stark byl agent ze staré školy. Když řídil kancelář ve Phoenixu, dostal se jednou ke čtyřčlenné rodině roztrhané ještěřany a dokázal celý incident svést na kojoty. Stark byl stále zahořklý, že dostal místo velícího zvláštního agenta (SAC^2) v Chicagu místo postu dočasného ředitele, kde zaskóroval Dwayne Myers. Myers byl před povýšením SAC v Dallasu, takže měli stejné postavení. Parchant. „Místo?“

„Copper Lake v Michiganu,“ řekl Jefferson.

„Kde je sakra Copper Lake?“ zaklonil se a studoval laminátovou mapu USA na zdi. Kancelářská židle pod jeho vahou zapraskala. Přestože už nebyl žádný mladík, Stark si stále rád zavzpíral a měl bicepsy velké jako někteří lidé nohy. Byl pyšný, že dokáže držet krok s podstatně mladšími agenty.

„Na severu u Hořejšího jezera… myslím,“ upřesnil Jefferson. „Počkejte, zapnu si Google Earth.“ Jak jinak. Nejenže dneska bude pracovat, ale navíc pojede do zatracenýho severního Michiganu, aby mu někde v tom Yooperákově 3 umrzl zadek. „Počkejte vteřinku. Je tu se mnou agent Archer.“ Následovala pauza. „Říká, že vyrůstal nedaleko v Calumetu… radí vám přibalit si kabát.“ Grant se zasmál.

Jako by se ti parchanti z vedení prostě museli pobavit na jeho účet, pomyslel si Stark. Tuhle práci dělal skoro pětadvacet let. Věděl o ní víc než ředitel Myers. Za koho se považovali, že se mu posmívají? Stark si automaticky zapisoval, zatímco Grant mluvil dál, ale jeho mysl bloudila jinde. Podíval se na tabulku Fona-silu připíchnutou vedle mapy. Vládní zaměstnanci z Fonasilu vybírat nemohli, ale kontraktoři dostanou za lykantropa sakra velkou sumičku… a když se v telefonu loučil, přesně věděl, co má udělat.

Jak už to bývalo zvykem, když jste záviseli na utajení, ÚPKM byl relativně malá agentura. Dokonce ani lidé z FBI a ICE^4, se kterými sdíleli budovu, neměli ponětí, co úzkostlivě tajnůstkářský ÚPKM dělá. Coby velící zvláštní agent pod sebou měl v severocentrálním regionu šest agentů a další mohl povolat z Minneapolisu, ale tohle chtěl udržet pod pokličkou. Zavolal si agenta Moshera, seznámil ho s fakty a pověděl mu, ať připraví SUV. Žádost o vrtulník nepřicházela v úvahu. Počasí se rychle zhoršovalo, a pokud jste chtěli zakrývat útoky monster, nesměli jste sami přitahovat pozornost. Přistaňte s černou helikoptérou na venkovském letišti a místní začnou mluvit, a protože místní už to považovali za útok medvěda, proč to podělat blackhawkem?

„Mám sestavit tým?“ zeptal se Mosher. „Pokud to bude vlkodlak, mohlo by to být nebezpečné.“ Gaige Mosher byl nejnovějším přírůstkem mezi jeho agenty. Byl to houževnatý kluk naverbovaný od průzkumníků, ale ani ti největší drsňáci nebrali na lehkou váhu, když došlo na měňavce.

„Není třeba,“ zamítl Stark. „Jenom potřebuju vypadnout z kanceláře. Ty a já si promluvíme se svědkem. Instinkt mi říká, že jde o útok zvířete,“ zalhal. „A kdyby se náhodou potvrdil opak, do úplňku zbývá několik dní. Myers vyšle zásahový tým a vyždímá kvůli tomu vlastní rozpočet.“ Ve skutečnosti chtěl odvést jen minimum nezbytné práce a pak mladého pomocníka přetáhnout na svoji stranu. Agenti navíc by to jen komplikovali a Mosher toužil zkušenému Starkovi dokázat, že se na něj dá spolehnout a udrží jazyk za zuby.

Jakmile Mosher odešel, Stark opustil kancelář s tím, že si jde koupit něco k jídlu. Po cestě se zastavil v telefonní budce. Briarwood neměl nijak v lásce a určitě jim nevěřil, ale člověk se musel na penzi trochu zaopatřit. Pýcha mu nedovolovala jednat s jejich konkurenty. Ty zmetky z LM nemohl vystát ode dne, kdy ho na setkání BUD/S^5 opilého v pěstním souboji porazil ten parchant Sam Haven, ale Lovci monster nebyli jediným hráčem ve městě. Tihle noví chlapi byli místní, dychtiví, morálně flexibilní a nevadilo jim posílat mu menší podíl z výplaty z Fonasilu.

„Briarwood.“ To bylo vše, co recepční po zvednutí telefonu řekla. Rádi se tvářili tajemně, jako byste dávno nevěděli, co jsou zač, když už jim voláte.

Žádná jména. „To jsem já. Mám pro vás tip.“ Stark se rozhlédl po rušné ulici. Za podobné věci vás mohli vyhodit, a pokud by se to doneslo k agentu Franksovi, skončili byste i mnohem hůř. Když se tenhle chlap do něčeho vložil, tradiční kárný systém vyletěl komínem.

„Vašich informací si vždy velmi ceníme,“ zavrněla. Recepční Briarwoodu měla vášnivý evropský přízvuk. Stark se s ní nikdy nepotkal, ale představoval si ji jako sexy blondýnu, co se obléká do těsné černé kůže. Stark měl pro evropské holky slabost od doby, co ho námořnictvo umístilo v Itálii.

„Vztahuje se na to mé standardní nálezné.“

„Ale to je samozřejmost,“ ujistila ho. Byly to jen peníze a tihle soukromí Lovci se v penězích topili. Představoval si, jak ta žhavá recepční pracuje v nějaké tajné elegantní kanceláři na vrcholku jednoho z mrakodrapů v centru, samé černé sklo a mramor. Dvacet procent odměny z Fonasilu pro tyhle lidi nic neznamenalo, ale někomu v platební třídě GS-13 to pokrylo hned několik splátek na hypotéku. „Co a kde?“

„Pravděpodobně vlkodlak. Copper Lake, Michigan. Dnes večer to budu vědět jistě. Vy se ale nepohnete, dokud vám nedám zelenou, je to jasný?“ Stark zavěsil, než mohla odpovědět. Bylo správné těm hloupým kontraktorům neustále připomínat, kdo je tady pánem. Agent Stark pak použil vlastní mobil, aby svou ženu informoval o práci přes noc a předem se omluvil, že propásne dceřin recitál.

Kanceláře Briarwoodské likvidační společnosti se nacházely v prvním patře rozpadající se cihlové budovy v chicagské čtvrti, která nebyla úplně nejhorší, ale neměla k tomu daleko. V přízemí byla plovárna, druhé patro si pronajala společnost tisknoucí slevové kupóny a čtvrté bylo s výjimkou holubů opuštěné.

Ryan Horst přestal čistit karabinu jen na tak dlouho, aby mohl poslouchat telefonující Jo Ann. Stále předstírala kýčovitý evropský přízvuk, podle čehož poznal, že půjde o potenciální zakázku. Jo Ann Schneiderová pocházela z Wisconsinu a její přízvuk to dokazoval, ale když se potkali, provozovala placený sex po telefonu. Ta žena dokázala ve sluchátku znít jako nikdo jiný, což jejich malé společnosti dodávalo tajemný nádech. Horst věděl, že úspěch záleží hlavně na reklamě.

„Ryane! To byl ten kretén Stark!“ zavolala přes velký otevřený prostor Jo Ann. Strhla si sluchátka a hodila je na stůl. „Máme tu velkou rybu!“

„Už bylo sakra na čase,“ zabručel, když přestal v hlavni své FAL škubat čistící šňůrou boresnake. Shromáždil drsnou partu, ale chlapci už začínali být netrpěliví. Slíbil jim, že v tomhle byznysu lítá spousta peněz, mnohem víc, než byli svými jistými dovednostmi zvyklí vydělávat. „Copak tu máme?“ zeptal se, když namířil hlaveň na zářivku a zamžoural dovnitř. Chrom byl dokonale čistý a lesklý, přesně jak čekal. Horst byl pedant, když došlo na péči o jeho zbraně.

„Lykantrop nahoře v Michiganu. Myslím, že to znamená vlkodlaka! Víš, jakou mají cenu?“ Prakticky pištěla nadšením.

„Jasně že to vím, zlato. Jsem přece expert, pamatuješ?“ odvětil. Jo Ann ustoupila od stolu, nadšeně poskakovala na místě. Horst uměl ocenit estetickou stránku toho pohybu, zvlášť když na sobě měla tílko. V očích jí málem svítily značky dolaru. Dokonce i čerstvý vlkodlak měl cenu minimálně čtyřicet litrů. Čím starší byli, nebo čím víc zabili lidí, tím víc jste na nich mohli vydělat. Nejvyšší odměnu neomezovalo vůbec nic. Horst si tabulky Fonasilu zapamatoval, než ho ti přecitlivělí buzíci vyhodili z výcvikového střediska v Alabamě.

Sociopat. Tak ho nazvala ta děvka Paxtonová, než ho vykopli. No, on je nepotřeboval. Horst měl vždycky podnikavého ducha a nejlíp se mu dařilo samotnému. Jistě, většina těch podniků byla z hlediska zákonů trochu pochybná, ale nikdy ho za nic nezatkli a ve vězení neskončil.

Horst se postaral o papírování, půjčil si peníze od strejdy Mickeyho, sehnal si vlastní smlouvu s Fonasilem, získal povolení na zbraně a naverboval tým drsných zabijáků. Když teď měli vlastní licenci na hromadění peněz, potřebovali jen do začátku vybrat pár tučných odměn za monstra. I se Starkovým standardním podílem jim tenhle výlet zaplatí pěkných pár účtů. Briarwoodská likvidační společnost zatím zabila jen pár menších místních monster. Zabití vlkodlaka, sakra, zabití jakéhokoliv měňavce je vykopne do první ligy. Horst pomalu složil zbraň. Párkrát škubl za nabíjecí páku. Šlo to hladce jako samet.

„Dobrá práce, zlato. Udělej mi laskavost a svolej kluky. Půjdeme sejmout vlkodlaka.“

KAPITOLA 3

Jedna z babských povídaček o vlkodlacích tvrdila, že ke zlomení kletby stačí zabít vlkodlaka, co vás hryznul. Ukázalo se, že je to jen zbožný přání. Teď už víme, že za to může chemikálie ve vlkodlačích slinách, která se musí ve velkym množství dostat do krevního oběhu oběti, aby vyvolala mutaci lidský DNA. Ve dvacátejch letech jsme to měli za temnou magii a kletbu. Ale když už jsem byl jednou nakaženej, byl jsem ochotnej zkusit cokoliv.

Potřeboval jsem k tomu kouzlo, ale nakonec jsem vlkodlačici, co mě pokousala, našel. Sledoval jsem ji skoro rok. Deset měsíčních cyklů, pokaždé minimálně tři noci a občas i víc, jsem ztrácel sebekontrolu. Časem jsem poznal, že se to blíží. Věděl jsem, že po proměně dokážu udržet trochu sebekontroly, tedy s výjimkou úplňku, a zjistil jsem, jak se můžu během těch nocí uvěznit. Dozvěděl jsem se o zranitelnosti stříbrem, ale držel jsem se naděje, že ho na sebe nebudu muset použít, pokud najdu tu ďábelskou bestii, co mě nakazila.

Odešla na jih, hlouběji do Mexika. Na rozdíl ode mě si v zabíjení libovala. Kdykoliv stopa vychladla, stačilo zrušit kouzlo a počkat, až se ke mně dostanou zvěsti o zmrzačenejch tělech. Sledování mi usnadňovala. Těsně jsem se s ní minul v Hondurasu, když jsem přetrhl řetěz, kterým jsem se přivázal ke stromu, a zavraždil pasáka koz. Otočila se a zamířila na sever. Na nějaký čas jsem ji ztratil v Karibiku, ale nakonec jsem ji chytil. S vlkodlaky se to má tak, že když jednou chytíme stopu a kořist nezná pár triků, je téměř nemožný nás setřást.

Za mořem jsem ji dostihl v Havaně. Její zabití mi přineslo neskutečný potěšení, ale jakmile to skončilo, věděl jsem, že to bylo k ničemu. Stále jsem slyšel Šum. Když se ukázal plný měsíc, všechno se vrátilo do starých kolejí.

Pro svou ženu jsem byl mrtvej, byl jsem mrtvej pro celý svůj druh. Za mrtvýho mě považovali i přátelé Lovci. Raymond Earl Shackleford junior přestal existovat hned tu první noc. Nikdo nevěděl, kde jsem a co se ze mě stalo. Veškeré naděje jsem upnul ke zničení jednoho vlkodlaka. Byl jsem ubožák. Ona teď byla mrtvá, ale to já taky.

Každý den jsem bojoval, abych zůstal člověkem. Netoužil jsem po ničem jinym než po proměně. Po lovu. Po zabíjení.

A tak jsem se jednoho rána ocitl na hradbách staré španělské pevnosti na Kubě, v jedné ruce láhev kvalitní whisky, ve druhé Smith & Wesson 1917 nabitej jedinou stříbrnou kulkou.

Heather si uvědomovala, že kdyby teď odešla domů, měla by dost času na pořádný spánek, než se bude muset vrátit do práce, a také se ještě chtěla stavit v nemocnici a všechny podpořit, ale z nějakého důvodu se rozhodla naposledy podívat na vězně.

Na stanici Copper Lake bylo jen pár cel. Pokud jste chtěli něco většího, museli jste o okres dál do Houghtonu. Stále netušili, co je ten chlap zač. Nešlo se s ním rozumně domluvit, neměl žádné doklady a k otiskům nenašli shodu. Vypadalo to, že si ho stát odveze kvůli psychologickému vyšetření a už ho pak nikdo z úřadu šerifa okresu Copper nikdy neuvidí.

Vězeň seděl na tenké matraci, zíral do prázdna. Heather se zastavila před mřížemi a chvíli ho sledovala. Mohlo mu být kolem třiceti, svalnatý a na bezdomovce příliš dobře živený, bledý s tmavými vlasy a strništěm. Z nějakého důvodu se jí v žaludku usadil divný pocit a nemohly za něj staré koblihy. „Hej!“ zavolala na něj Heather, ale vězeň nevzhlédl. Jen se dál lehce pohupoval.

Něco na něm nebylo v pořádku a nešlo jen o to, že byl naprostý šílenec a násilník. Když předtím zaslechla Billův křik, přiběhla, odtrhla je, pořádně vězně osprejovala, a když se neposadil na zadek, jak ho požádala, přetáhla ho obuškem. Do papírů to zapsala jako zvládnutí pomocí útoku na bolestivá místa, což v případě prvních ran do rukou a nohou asi byla pravda, ale poslední ránu přes hlavu schytal prostě proto, že ji naštval.

Heather byla jediná policistka v malém městě plném testosteronem nasáklých nezaměstnaných horníků. Neměla násilnickou povahu, vlastně lidem ubližovala vyloženě nerada, ale vypracovala si pověst ženy, která se s ničím nepáře. Nebyla ani zdaleka tak drsná, jak si všichni mysleli, ale dokud si to o ní budou myslet místní potížisté, její život bude o moc jednodušší. Heather se konfrontacím snažila vyhnout, ale nikdy neváhala použít násilí, když si to její práce žádala. Teprve zásah obuškem do obličeje z toho chlapa vymlátil touhu se prát. Protože napadl jednoho z jejích přátel, byla přesvědčená, že si výslednou ošklivou modřinu zasloužil.

Cizinec si konečně uvědomil, že tam stojí, a lehce natočil hlavu, aby si ji mohl prohlédnout přimhouřenýma očima, stále se kolébal. Něco tu nesedělo a její unavené mysli trvalo celou sekundu, než si uvědomila, co je tu špatně. Na tváři neměl žádnou modřinu. Vlastně tam po úderu nezůstala jediná stopa, a to ho praštila pořádně. Heather udělala několik kroků podél mříže, jen aby se ujistila, že si to pamatuje dobře a že ho možná nezasáhla do druhé tváře. Pořád nic.

Divné. Měla by být vděčná, že tam žádná modřina není, protože s jejím štěstím bude vězňův bratr obhájce veřejných práv nebo tak něco, ale ji to naopak znervóznilo. Přesně si pamatovala, jak tvrdě ho praštila, po takové ráně by určitě musela zůstat nějaká stopa.

„Jak se jmenujete?“ chtěla vědět. „Těžko vám pomůžu, když nevím, kdo jste.“

Kolébání ustalo. Muž se zarazil, jako by naslouchal něčemu v dáli. Usmál se a Heather překvapilo, jak dokonale bílé a rovné má zuby. Z nějakého důvodu čekala, že budou zkažené. Muž se podíval přímo na ni, prázdnota v jeho pohledu ji zneklidňovala. „Jsi pěkná.“

V normální slušné společnosti by mu za to poděkovala. Tahle společnost však nebyla ani normální, ani slušná. Přitakávání šílencům jen posilovalo jejich bludy a nesouhlas je rozčiloval. Nejlepší bylo držet se tématu. „Jak se jmenujete?“ zeptala se znovu.

Muž pomalu vstal z postele. Pérování zaskřípalo. Na tom pohybu bylo něco nepřirozeného, na někoho jeho velikosti byl příliš elegantní. „Máš štěstí, že jsi tak pěkná. Má rád zrzky? Nevím. Žádný zrzky nemáme. Asi si tě bude chtít nechat pro sebe. On bývá sobecký.“

Měla by odejít a odjet domů, možná se zastavit u květinářky a koupit kytici pro Buckleyho, ale s určitostí věděla, že s tímhle chlapem by mluvit neměla. Vyzařovalo z něj něco špatného, ale otázka z ní vyletěla dřív, než se dokázala zarazit. „Kdo on?“

Vězeň naklonil hlavu na stranu. „Alfa, kdo jiný. Tohle místo si vybral záměrně, víš? Brzy budou všichni mrtví. Začne to tady. Blíží se sníh a s ním se všechno změní. Bude to jako lavina. Lavinu nejde zastavit. Ty asi budeš jedna z těch šťastných, co si nechá. Všechny ostatní sklidí.“ Nosní dírky se mu roztáhly, když se zhluboka nadechl, zaklonil hlavu, jako by větřil. „Ale ty… ty voníš pěkně.“ Jeho oči se rozšířily poznáním a prázdnotu v pohledu náhle nahradila zoufalost. „Tvůj pach! Máš stejnou krev jako ten, kterého hledáme!“ Heather instinktivně ustoupila, když se vrhl proti mřížím. „Kde to je? On to musí mít!“ Natahoval se po ní, od úst mu odletovaly sliny. „Kostějův poklad! Kam ho zloděj schoval? Kam?“

Heather už těch nesmyslů dneska měla dost, otočila se a odešla od cel. Šílenec za ní nepřestával ječel, ale ona prostě šla dál a v duchu rovným dílem proklínala medvědy i šílence.

Agenti Stark a Mosher do Copper Lake dorazili před západem slunce. Nemocnici nešlo minout, protože šlo o jednu z největších budov ve městě. Použili jedny z mnoha svých falešných průkazů, aby si prolhali cestu dovnitř, vzali vzorek a vypadli ven.

„Taková díra,“ zabručel Stark, když vyšli ven. Všechno tu bylo mokré. Podle předpovědi počasí se voda měla změnit ve sníh. Dlouhé vysedávání v suburbanu mu probudilo staré zranění kolene, které si uhnal při pronásledování blbého Bigfoota. Odepnul si z kabátu průkaz z Centra pro kontrolu chorob a strčil ho zpátky do kapsy.

„Já nevím,“ řekl Mosher. „Tohle místo bývalo mnohem větší. Mívali tu prosperující důl. Ve městě žilo mnohem víc lidí, ale pak došlo k velkému neštěstí. Těžební společnost zkrachovala. Spousta lidí přišla o práci. Pak to tady všechno vyschlo. Město se z toho nikdy nevzpamatovalo.“

„Odkud ty blbosti víš?“

„Zkontroloval jsem internet, když jste mi řekl, kam jedeme. A lidé tu vypadají docela přátelští. To město prostě zažilo špatné časy.“

Mariňák, co drží s bandou venkovských křupanů. „Je to podělaná díra,“ prohlásil nekompromisně Stark. Práci na podobných místech nenáviděl. Zakrývání aktivity ve městě bylo snadné. Lidé tam mizeli nebo umírali násilnou smrtí v jednom kuse. Tady to šlo hůř. Všichni se navzájem znali a všichni milovali drby. Štěstí, že tu měli divokou zvěř, na kterou se to dalo hodit.

Agent Mosher byl mladý a zatím plně nechápal, kdy má držet jazyk za zuby. „No…“

„Podělaná díra!“ vyštěkl na něj Stark. Měl obzvláště špatnou náladu, protože se mu Grant Jefferson zapomněl zmínit, že oběť je policista. Zabít normálního nakaženého byla jedna věc, ale zabití poldy bylo něco úplně jiného. Mimo jiné to znamenalo víc papírování. „Tahle část země je dobrá jen k pěstování stromů a sázení v indiánských kasinech.“

„Ano, pane,“ odvětil Mosher, když se posadil na místo řidiče ve vládním suburbanu.

Prvořadou odpovědností ÚPKM bylo utajování existence monster. U většiny přeživších si mlčení vynutili zastrašováním. O pitomce se starali různými způsoby, buď zařídili, aby vypadali jako šílenci, a když to nevyšlo, přešlo se k extrémnějším opatřením. Agenti ÚPKM měli při řešení podobných problémů zaručenou velkou volnost. Stark tomu s oblibou říkal povolení zabíjet.

Pokud bude zástupce Buckley nakažený vlkodlakem, bude za sebou Stark mít všechny zákony světa, až mu prožene hlavou stříbrnou kulku. Ale pak by na něj pravděpodobně začali střílet další tři policajti, co seděli v čekárně. To znamenalo, že pokud test vyjde pozitivní, bude si muset promluvit se šerifem a kompletně ho seznámit s úkolem od ÚPKM, což si vyžádá další papírování, než zabije zástupce, a to povede k ještě většímu papírování. Stark papírování nesnášel.

Prohlížel si skleněnou zkumavku ve své ruce. Šlo o polní test na lykantropii. Roztok měl narůžovělou barvu, jak se v něm rozpustila kapka Buckleyho krve. Chemická reakce bude k proběhnutí potřebovat několik hodin. Pokud roztok zůstane červený, zástupce je čistý, a kvůli falešnému poplachu bude muset papírů vyplnit jen pár. Pokud zmodrá, čeká ho spousta práce.

Stark už to ale dělal dlouho. Podíval se na rozsah zranění bezvědomého muže a krátce si promluvil se dvěma policisty, co byli na místě činu. Cítil v kostech, že to byl vlkodlak. Což znamenalo, že v oblasti je nejméně jeden, a protože se na oběti našly jasné otisky zubů, o příštím úplňku už budou dva.

Možná na to šel špatně…

Pokud Briarwood zabije dva vlkodlaky, Stark dostane mnohem víc peněz, a když nebude muset spoušť stisknout on sám, ušetří si tak spoustu nudného papírování. Párkrát se zkumavkou v ruce zatřepal. Tyhle testy nejsou vždy stoprocentní. Nikoho z vedení nepřekvapí, když vyjde negativně, ale zástupce se i tak promění. Už se to párkrát stalo.

„Kam teď?“ zeptal se Mosher a poklepal rukou na volant.

Pokud to zmodrá, prostě zavolá Briarwood a Mosherovi řekne, že test vyšel negativní. Vlkodlaka sejmou i tak, společnost bude ochráněna, jen agent Stark pro jednou dostane peníze, co si zaslouží. „Pojďme zjistit, jestli se dá v tomhle zapadákově někde najíst,“ nařídil Stark. Už teď se cítil líp.

Earl Harbinger po rozloučení s Conoverem ujel dalších sto mil, než zastavil na parkovišti náklaďáků, stáhl si štítek čepice přes oči a dopřál si pár hodin spánku. Až dorazí, bude muset být ve střehu.

I vlkodlaci sní stejně jako všichni ostatní. Jen zjistil, že čím víc se blíží úplněk, tím jsou jeho sny podobnější horečnatým vzpomínkám jeho zvířecího já. Tentokrát to přišlo dřív, možná kvůli povaze jeho současné mise, ale Earl se vzbudil i přes vzpomínání na běh mezi stromy, lov a zabíjení, kdy byl naprosto ve svém živlu. Vzal to jako dobré znamení.

Zpátky na silnici. Hodiny plynuly, pole se měnila v města a pak zase v pole, než si výhled přivlastnily stromy. V horním Michiganu nikdy dřív nebyl, ale líbilo se mu tady. Kopce a stromy stejně jako doma. Ale obyvatelé Alabamy měli dost rozumu, aby nežili na tak zatraceně vymrzlém místě. Vypadalo to, že kdykoliv se objevila mezera mezi stromy, stály tam další opuštěné důlní budovy, polámané dřevo a zrezlé ocelové konstrukce. Některé byly překvapivě vysoké. Na průmysl v oblasti dopadly horší časy.

Mraky byly husté a rychle se převalovaly. Světlo se odráželo od padajícího sněhu a dodávalo okolí narůžovělý nádech. Vypadalo to, že se každou chvíli strhne pořádná plískanice.

O hodinu později mu GPS pověděla, že dorazil do cíle. Cedule tvrdila, že tu žijí víc než dva tisíce obyvatel. Byla tu hlavní třída s jediným semaforem. Centrum tvořily jedno a dvoupatrové budovy, především cihlové a postavené v období rozkvětu. Teď jich většina zela prázdnotou. Stál tu velký luteránský kostel se špičatou věží naproti překvapivě velké a ošklivé škole ze šedesátých let. Auta zaparkovaná na okraji ulice byla levná. Lidé, co tu žili, museli na živobytí tvrdě dřít. Bylo to typické americké maloměsto.

A určitě to tu páchlo po vlkodlacích.

KAPITOLA 4

Nechtěl jsem zemřít.

Nikdy jsem před ničím neutíkal. Byla to jedna z věcí, co ze mě dělaly tak dobrýho Lovce – moje absolutní tvrdohlavost.

Jistě, to první ráno jsem to chtěl skoncovat, když jsem se probudil se žaludkem plným lidskýho masa. Kterej příčetnej člověk by to neudělal? Pak jsem s tou kletbou dokázal žít skoro rok, pohlcenej zoufalou honbou za pomstou, ale pravdou bylo, že jsem zemřít nechtěl.

Byla to však má povinnost. Svýmu tátovi jsem přísahal, že budu s monstry bojovat až do konce. Možnost, že bych se stal jedním z nich, mě tehdy ani nenapadla, ale Profesionální lovci monster Bubby Shackleforda nikdy nestáli proti jinýmu vlkodlakovi, než byla ta mrcha, co mě dostala. S nemrtvejma to bylo jiný. Když se z vás stal nemrtvej, tak se to nepočítalo – už jste to nebyli vy. Nemrtví jsou prázdná schránka bez duše, jen se pohybují mezi živými. Jenže pak jsem tu byl já, proměněnej a nejodpornější vrah, ale stále jsem se považoval za člověka. Stále jsem se cítil jako já, jakkoli jsem si uvědomoval pravdu, že jsem se stal monstrem. A monstra se musí zničit. Když byla láhev whisky napůl prázdná, rozhodl jsem se. A tentokrát jsem měl stříbrnou kulku, abych to udělal správně.

Rozpadající se pevnost stála na samotě, ale kroky na kamenných schodech jsem uslyšel dlouho předtím, než jsem uviděl jejich původce. Byl jsem příliš dobře vychovanej, abych nějakýho náhodnýho kolemjdoucího obdařil pohledem na svůj vystřelenej mozek, proto jsem revolver zastrčil pod košili.

Ale cizinec jen neprocházel. Byl to vysoký a velmi hubený muž se špičatým nosem, nepříliš starý, ale skoro plešatý, a oblečený do černého obleku s kolárkem. Podezřele se podobal supovi, ale já už tou dobou měl dost upito. Kněz mi pověděl, že ho za mnou poslali a že zoufale potřebuje moji pomoc.

„Nic ve zlym, otče, ale právě teď toho mám trochu moc,“ řekl jsem mu.

Souhlasně pokýval kostnatou hlavou. „Jistě. Pokoušel ses chvíli rozjímat, než se zastřelíš. Chápu to, ale mohl bych předtím požádat o chvíli tvého času?“ Vypadal jako místní, ale jeho angličtina byla perfektní, sakra, byla lepší než moje.

„Je to tak vidět?“

„Ano, ale já už tě nějakou dobu sleduji. Vím, kdo jsi.“

Byl jsem si jistý, že jsem ho nikdy dřív neviděl ani necítil. Přišel jsem sem vystopovat vlkodlaka. Byl jsem dravec. To já jsem po nocích pobíhal ulicemi starého města. Pokud mě někdo sledoval, určitě bych o tom musel vědět. „Vážně? A co jsem teda zač?“

„Někdo poznamenaný kletbou.“ Kněz oprášil kámen vedle mě a přisedl si. „Někdo, kdo nosí Kainovo znamení.“ Odmlčel se, jako by čekal, že mu budu odporovat. „Jsem si jistý, že si uvědomuješ, že se právě chystáš dopustit strašlivého hříchu.“

„Jo, jo. Připište to na seznam. Půjdu do pekla. Míříte tím někam?“

„Mám dojem, že jsi slušný člověk, který se dostal do velmi nešťastné situace. Věřím, že kdybych já chtěl zahodit život, udělal bych to tak, abych tím prospěl svým bližním. V sebeobětování se skrývá velká ušlechtilost.“

Byl jsem opilý, ale až tak moc ne. „Na božího služebníka se vážně nehodím. Zabil jsem spoustu lidí… některý z nich jsem sežral.“

„To ne, Bože, to opravdu ne.“ Kněz se rozesmál, až se z toho zakuckal. Nikdy dřív jsem smějícího se supa neviděl. „Tohle jsem nemyslel.“ Dal jsem mu chvíli, aby mohl popadnout dech. Představa, že bych se oddal církvi, mu zjevně přišla k popukání. Chvíli se mnou sledoval úsvit, než to konečně vybalil. „Znám jednu vesnici, co potřebuje pomoc.“

„Jakej druh pomoci?“

„Takový, během něhož téměř určitě zemřeš.“

Heather se právě chystala do práce, když ji vylekalo zaklepání na přední vchod. Zrovna si dopínala popruhy se suchým zipem na tolik nenáviděné neprůstřelné vestě. Nenáviděný možná bylo příliš silné slovo pro něco, co vám mělo zachránit život, ale vesta byl nepohodlná, vadila jí a připadala si v ní tlustá. A také byla povinná. Alespoň to byla vesta navržená pro princezny, což hezky řečeno znamenalo, že jí nemačkala prsa jako ta, co nafasovala v Minneapolis. Heather si navlékla zelenou košili uniformy a začala se zapínat.

Přestože se starý rodinný dům Kerkonenů nacházel uprostřed města, moc hostů nemívala, a pokud ta vzácná situace nastala, Otto ji upozornil dlouho předtím, než najeli na příjezdovou cestu. Její starý třínohý pes, vysloužilý policejní německý ovčák, by obvykle poskakoval po pokoji, nechával všude chlupy a nemohl se dočkat společnosti, ale teď ho nikde neviděla. „Ty jsi mi to ale hlídací pes,“ zabručela Heather.

Odpovědělo jí ustrašené zavytí zpod kuchyňského stolu. Svého psa uviděla vmáčknutého do nejzazšího koutu, hlavu měl na zemi a uši sklopené, zjevně se bál. Černé oči upíral na dveře.

„Co je s tebou?“ Otto před odchodem na odpočinek nikdy řádný výcvik K9^6 neabsolvoval. Okres Copper na to neměl rozpočet, proto koupili Velkého Ottu Überhunda od druhořadého cvičitele. Na stanici byl relativně zbytečný, ale děti ho na akcích DARE^7 milovaly. Nechala si ho i poté, co při pronásledování tenisáku vběhl před sněžný pluh a skončil jako Úžasný třínohý pes.

Další zaklepání a Otto zavyl ještě hlasitěji, skoro jako by ji prosil, ať na něj nereaguje. Byl trochu praštěný, naprosto oddaný a někdy přehnaně přátelský, ale Heather ho nikdy neviděla vyděšeného. Měl sice jen tři nohy, ale stále to bylo pětatřicet kilo pravých teutonských svalů. Vůbec mu to nebylo podobné a trochu ji to znervóznilo. „Klídek, psisko, jen klid,“ uklidňovala ho, když se podívala do kukátka.

Žárovky na verandě moc světla nevydávaly, ale stačilo to, aby věděla, že muže nikdy dřív neviděla. Otto pro něj netypicky hluboce zavrčel. Bezpečnostní řetěz byl stále na místě, ale ona už vyšetřovala dost vloupání, aby věděla, jak moc zbytečný je. Heather položila ruku na služební berettu a dveře otevřela jen na tak velkou škvírku, aby návštěvník viděl její uniformu. Cedule „Nic nekupuji“ odháněla otravy mnohem účinněji, když ve dveřích stál někdo s odznakem.

„Dobrý večer,“ pozdravil zdvořile cizinec.

„Jak vám můžu pomoct?“ Heather měla spoustu zkušeností s hodnocením lidí a zaznamenáváním relevantních faktů. Muž byl běloch, pohledný, vlastně to byl docela fešák, asi v jejím věku, krátké černé vlasy, úhledně zastřižená bradka, metr osmdesát, osmdesát kilo, atletická postava, kvalitní oblečení zahrnující bílé sako a vlněný kabát, ruce měl zastrčené v kapsách. Na ulici zaparkované auto byl novější model BMW M6, barva stříbrná. BMW na ulici plné starších aut a otlučených pick-upů vyčnívalo. Její prvotní odhad byl, že se jí pokusí něco prodat, nebo že si spletl dům.

Měl odzbrojující úsměv, u většiny žen by určitě zabral. Heather však byla příliš unavená, aby se nechala tak snadno ovlivnit. „V to doufám. Jmenuji se Nicholas Peterson. Omlouvám se, že vás obtěžuji tak pozdě, madam.“

Vypadal k světu, ale Heather po finských předcích zdědila nevrlou podezřívavost vůči všemu novému. „A?“

„Nasměrovali mě na vás v knihovně. Někoho hledám.“ Měl nepatrný přízvuk. Heather si ho nedokázala zařadit, ale určitě nebyl místní. New York? „A podle vaší jmenovky vidím, že jsem na správném místě. Znáte Aksela Kerkonena?“

Super, další, komu děda dlužil peníze. Myslela si, že tohle už je vyřešené. První rok se vyrojila dlouhá řada věřitelů, ale časem se smrskla. „To byl můj dědeček, ale už je po smrti.“

„To vážně nerad slyším,“ povzdechl si. „Upřímnou soustrast.“

„Už je to pár let. Co potřebujete?“ Čekala, že vytáhne nějakou směnku, protože jestli byl v něčem děda dobrý, tedy kromě pití, rvaček, hazardu a dolování, tak to bylo přivádění Kerkonenů na mizinu.

„Možná mi budete moci pomoct i vy. Víte, já jsem povoláním historik. Dělám výzkum kvůli knize, kterou píši. Váš dědeček z Finska emigroval v roce 1947, je to tak?“

„Tak nějak,“ odpověděla podezřívavě. Na jejím dědovi nebylo nic, co by mohlo zajímat historika, pokud by nešlo o dějiny opileckých soubojů na nože v oblasti Velkých jezer. „Stejně jako spousta Finů tady. Asi hledáte někoho jinýho.“ Heather byla po matce Irka a neznala historii ani jedné z rodinných větví.

„Bojoval v zimní válce?“

Děda tam bojoval. Byl vlastně něco jako odstřelovač, ale moc o tom nemluvil. Až do toho roku, kdy zemřel, se svou starou puškou Mosin-Nagant střílel jako pravý ostrostřelec a na běžkách se pohyboval jako duch. Teprve když se napil, začal mluvit o Rusech jako o „lovné zvěři bez omezení kusů“.

Když přikývla, Peterson z kapsy vytáhl list papíru. Místo očekávaného účtu to byla okopírovaná kresba. „Neviděla jste někdy podobnou medaili?“ Zvedl před ni obrázek. „Asi tři centimetry na šířku, relativně plochá. Mohla by viset na obyčejném řetízku. Jak vidíte, jde o hrubou práci. Barva by měla být stříbrná.“

Jejím prvním instinktem bylo zeptat se, jakou má cenu, protože takhle začínala spousta podvodů, ale většina podfukářů měla dost rozumu, aby to zkoušela na vdovy a pitomce, ne na podezřívavé policajty. Krátce se na obrázek podívala. Tvarem se to podobalo lidské stopě, jen směšně zdeformované třemi dlouhými drápy. Uprostřed byl vyrytá ruka. „Promiňte, ale tohle jsem nikdy neviděla. S tím vám nepomůžu. Podívejte, pane Petersone, já už musím do práce.“

„Jsem ochotný za ni dobře zaplatit,“ naléhal cizinec. „Nemohl ji předat vašemu otci?“

Heather už na něj vážně neměla náladu. „Ten je po smrti taky. Stejně jako všichni ostatní, a kdyby měl děda cokoliv cenného, už by to dávno skončilo v zastavárně. Přeji dobrou noc.“ Začala zavírat dveře, ale on mezi ně rychle strčil nohu.

Heather se nevěřícně podívala na koženou botu blokující rám dveří. Ten má ale nervy. „Děláte si ze mě srandu? Poslouchejte…“ Když však vzhlédla, cizincovo chování se lehce změnilo. Hlavu měl nakloněnou trochu příliš na stranu a upřeně si ji skrz škvíru prohlížel. V tom, jak jeho oči odrážely světlo z verandy, nebylo něco v pořádku, a Heather najednou zjistila, že má za nohama Otta, který vrčel a klepal se strachy. Heather zamrazilo v zádech, její ruka se automaticky sevřela kolem pistole.

Muž ji chvíli jen pozoroval. Dokonce i jeho hlas se změnil, byl hlubší. „Říká pravdu…“

Hluk na ulici. Parta výrostků si to vykračovala po chodníku, chechtali se a dělali blbosti. Petersonovy oči na zlomek vteřiny přeskočily na mládež a Heather by mohla přísahat, že viděla pulzování na jeho krku. Otočil se zpátky k ní, v koutku úst měl nepatrný náznak úsměvu.

Heather by se neměla bát. Byla ozbrojená. Postavila se už fyzicky hrozivějším mužům než historikovi – v Minneapolisu jí do obličeje nacpal hlaveň šílený násilník, a ona zůstala klidná, dokud se situace nevyřešila – ale z nějakého hrozivého důvodu ji náznak úsměvu k smrti vyděsil. Pokusila se do hlasu nepustit rozechvělost. „Vyndejte tu nohu z mých dveří, jinak…“

A stejně rychle, jako jeho vystupování přešlo ve výhružné, se vrátil k normálu, vypadal téměř pokorně. Jeho postoj se změnil, podivný zlatý lesk z očí zmizel tak rychle, až si Heather nebyla jistá, jestli se jí to celé jen nezdálo. Noha se stáhla. „Omlouvám se,“ řekl a sklonil hlavu. „Jen je to pro mne velice důležité. Kdybyste si ohledně toho amuletu náhodou na něco vzpomněla, příštích pár dní budu bydlel v Boddington Inn. Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval, madam.“

Cizinec se bez dalšího slova otočil a sešel po schodišti. Přešel chodník, nasedl do auta a odjel, ani se neohlédl. Heather ho sledovala, dokud koncová světla BMW nezmizela za rohem. Zavřela dveře a zjistila, že podvědomě rozepnula bezpečnostní poutko na služebním pouzdru. Třásly se jí ruce.

Co to sakra bylo? Zažila boje na život a na smrt, ale ani ty se na ní nepodepsaly tak jako chlap, co jí jen stál na terase. Heather se posadila na gauč. Vrazil jí nohu do dveří a usmíval se, choval se hrubě. To bylo vše. Nikdo ji nikdy neobvinil, že je strašpytel, ji nebylo snadné vystrašit. Možná za to mohl stres z útoku na Buckleyho. Možná nespavost. Byla prostě přetažená. Viděla věci, co tu nebyly.

Ale když se nad tím znovu zamyslela, byla si jistá, že na záhadném panu Petersonovi je něco špatně. Když naklonil hlavu, bylo v tom cosi primitivního, děsivého. Pořádně jí zabrnkal na nervy.

Otto zakňučel. Na koberci byla čerstvá loužička. Pes s ní očividně souhlasil.

Měli jsme ji zabít.

„Sklapni,“ odsekl Nikolaj. Rozsvítil blinkr a zabočil doprava na hlavní třídu Copper Lake. Nikolaj vždy pečlivě dodržoval dopravní předpisy země, ve které operoval.

Vezmi si ji. Ubliž jí. Zavraždi ji. Sežer ji. Zrzky mám rád.

„Ona amulet neměla. Neohrozím misi jen kvůli tvému pobavení.“ V celém městě byl jen jeden semafor a Nikolaj měl takovou smůlu, že na něm chytil červenou. BMW zastavilo za náklaďákem. „Násilí jen přitáhne pozornost, zvlášť když oběť pracuje pro úřady.“

Na to je pozdě.

To opravdu bylo. Slyšel o útoku na jiného zástupce šerifa. Budou i další, i když ti o tom zatím nevědí. Vulkodlaci se shromažďovali. Na předním skle přistála jediná vločka. Chvíli ji sledoval, jak tam leží, ani se neobtěžovala roztát, provokovala ho. K sestřičce se přidaly další. Během několika vteřin mu výhled zakrýval bílý poprašek. Docházel mu čas.

Zasloužila by si to, když ji zplodil ten zrádnej finskej zloděj.

Nikolaj zavrtěl hlavou. Poslední dobou naléhal stále silněji. Nikolaj měl kvůli němu problémy myslet jasně. „Soustřeď se.“ Stále je čekala spousta práce, Akselovi známí, které museli vyslechnout, místa, která museli prozkoumat. Podobné problémy se nedaly řešit zuby a drápy, nebo puškou v kufru. „Musíme být diskrétní.“

Cítíš to?

Cítil. „Vlčí mor…“ Z topení vycházející vůně byla vzdálená, stěží zachytitelná, a Nikolaj ho poznal jen díky tomu, že si na jeho účinky zvykl. Jeho přítomnost sloužila jako všeobecné varování, i když rostlina dokázala zamlžit jinak ostré smysly a zamaskovat přesnou pozici toho nejdůležitějšího, tedy dalších vlkodlaků, a zvláště toho, co ji nosil.

Harbinger…

Naskočila zelená. Nikolaj zapnul stěrače a shodil hromadící se sníh.

Quinnův důl byl zavřený celé roky. Těžba od těch slavných dnů, kdy býval největším zaměstnavatelem v oblasti, pomalu ustávala, a když v Quinn Mining Company došlo k neštěstí, byla jen stínem staršího velkolepého já. Ten den, kdy sesuv na dně Šachty šest uvěznil dvacet horníků, společnost v provozu udržovala jen dvě z tuctu šachet, co z útrob Země vytahovaly měď. Záchranné práce v následujících sedmi dnech nepřinesly žádné ovoce a nakonec je odvolali, když kvůli vadnému vybavení na povrchu zahynuli dva záchranáři. To byl poslední hřebíček do rakve finančního skomírání Quinnova dolu.

Většina budov pořád stála, obklopená lesem a izolovaná kopci. Vybavení tu během následujících soudních sporů nechali zrezavět. Dobrovolníci z Historické společnosti okresu Copper tu párkrát do roka pořádali výpravy a několik fakult Michiganské technické univerzity sem občas zavítalo na exkurzi, ale jinak bludiště kanceláří, drtiček, přepravníků a skladišť zelo prázdnotou a chátralo.

Ethan Pedde tu pracoval jako horník, než Quinna nakonec zavřeli, a od té doby tu dělal nočního hlídače. Nejzajímavější věcí, kterou obvykle musel provádět, bylo odhánění místní omladiny, která hledala místo k vyblbnutí nebo se chtěla navzájem vystrašit na místě, kde podle všech ve městě strašili duchové uvízlých horníků. Minulý rok sem dokonce pustil skupinu z kabelovky, která duchy lovila s hromadou kamer a magnetofonů. Nic nenašli, ale Ethan i tak věděl, že tady straší.

Například z budovy, kterou právě procházel a která stála přímo nad Šachtou šest, měl vždycky mrazivý pocit. Tvořilo ji několik pater popraskaného dřeva a povlávajícího plechu, domov holubů a krys. Vítr to místo vždycky přinutil skřípat a kvílet. Pod nohama měl díru hlubokou jeden a půl kilometru, sahala hlouběji, než se měl podle Boha člověk kdy dostat, a přecházela ve tři kilometry tunelů, do jednoho pokrytých červeným kovovým prachem, a někde pod hromadou kamení v tom rudém pekle leželo dvacet koster jeho nejlepších přátel, co se udusili v černočerné tmě. Jo, jestli bylo nějaké místo prokleté, tak to byla stará Šestka.

Na pár dní si vzal volno na Díkuvzdání a pak se hodil marod kvůli ošklivé chřipce. Přetržený řetěz ležící ve sněhu mu prozradil, že se do Šestky někdo vplížil, zatímco byl pryč. Zatracená děcka. Teď už asi byla dávno pryč, ale pokud ne, jejich přetáhnutí pendrekem mu připadalo jako lákavá vyhlídka.

Ethan před sebou zahlédl poskakující světlo z baterky, než zmizelo dolů po schodech, a to ho naštvalo. Protože byla zdrojem místních legend, pitomci se vloupávali právě do Šestky, aby tam udělali dojem na holky, a Ethan se vždy ujistil, že tudy prošel nejméně dvakrát, i když venku mrzlo jako dnes. Přestože nebyl nábožensky založený, Ethan o Šestce uvažoval jako o hrobce a tedy posvátném místě, které by neměli narušovat pitomí teenageři.

Děcka se chtějí nechat vystrašit… ti ani netuší, co je strach. Strach vrátit se dolů do té díry, zatímco skála kolem vás kvílí, připravená zhroutit se, a vy se snažíte prokopat k mužům, o kterých každý rozumný člověk ví, že už jsou dávno mrtví, a dusíte se v oblacích prachu. Ethan šel dolů dvakrát, dřel tam dobrých dvacet zoufalých hodin. Opravdovým hrdinou byl ten šílenec Aksel Kerkonen, předák Šestky, který zamířil dolů jako poslední, i když záchrannou operaci už dávno odvolali. Ten tvrdohlavej parchant nevěděl, kdy má skončit.

V prachu uviděl stopy. Tahle děcka byla odvážnější než ostatní. Sestoupila přímo do ústí šachty, sledovala rozpadající se pražce kolejí. Ocelové kolejnice už před lety vytáhli nahoru a prodali do šrotu. Ethan stopu ztratil až na železné lávce.

Před ním a dole byla dvojice obřích smotaných kabelů, které vytahovaly a spouštěly vozíky. Musel to být obzvláště pitomý teenager, aby šel tam dolů. Panovala tu černočerná tma a číhala spousta ostrých kusů zrezavělého kovu, do kterých mohl narazit. Díry kvůli bezpečnosti zakryli těžkými rošty. Přestože se samotné šachty zhroutily při závalu, ucpaly je zpřelámané vzpěry, mezi kterými se stěží dalo proplazit, i nejkratší pád by vyšel na pár desítek metrů.

Ethan se zastavil, aby si z vlasů setřel pavučiny, když uslyšel křupání. Nejdřív to považoval za boty našlapující ve štěrku kolem šachty, ale tohle bylo jiné. Bylo to příliš hlasité, podobalo se to spíš praskání, odráželo se to od stěn. Ethan si nebyl jistý, co vlastně slyší. Sešplháním do šachty by se vetřelec vystavoval velkému nebezpečí. I kdyby se protáhl mezi vzpěrami, většinu nižších pater zaplavila prosakující voda, když se vypnula čerpadla. Snadno jste tam mohli uvíznout a utopit se.

Když se vrátil na pevnou zem, Ethan přejel okolí paprskem světla, hledal další stopy. Byly tu otisky pracovních bot, pak další sportovní, ale i něco jiného – škrábance. Teď už byl vážně zvědavý. Dál sledoval podlahu a mířil ke zvuku. Prach tu byl silně rozhrabaný. Možná se do Šestky nastěhoval nějaký tulák… nejspíš šílený tulák… Ethan si náhle uvědomil, jaká tma panuje mimo paprsek z jeho baterky, a protože politika společnosti bezpečnostním pracovníkům zakazovala nosit zbraň, měl jen obušek. Asi by se měl vrátit, zavolat šerifa a nechat ho, ať se o to postará on.

Zavanula k němu hniloba. Ethan uviděl něco, co ho přimělo uvažovat, jestli nemá z léků na chřipku halucinace. Byl to otisk tlapy, ale velikosti boty desítky. V pomalém kruhu se otočil. Otisky tlap byly všude. A pak uviděl nejpodivnější stopu ze všech. Vypadala jako ptačí, se třemi dlouhými prsty a ostruhou, jakou mají kohouti. Byla však třicet centimetrů široká a půl metru dlouhá.

Roztřesený paprsek světla se zvedl a on spatřil původce křupání.

Kosti. Ve světle se červeně leskly. Ve stínech se skrývaly velké živé věci a chroupaly kosti.

„Dobrotivý Bože,“ zašeptal.

Kvůli šepotu, co se mu ozval za ramenem, málem vyskočil z kůže.

„Ten ti tady nepomůže.“

KAPITOLA 5

Padre byl ten typ, co karty jen tak neukáže. O zamýšlené práci toho moc neřekl, jen že moje šance na přežití jsou neskutečně mizivý, a kdo jinej by měl bojovat s monstrem než monstrum? Neřekl, jak mě našel, jak se při sledování vyhnul odhalení, nebo jak vůbec zjistil, co jsem zač.

Poslední noc úplňku už proběhla. Měl jsem čas. S výjimkou naskočení na expres do pekla jsem nic lepšího v plánu neměl, tak proč to nezkusit?

Putovali jsme přes velký ostrov. Na jižním pobřeží čekala malá rybářská loďka. Vzala nás na ostrůvek jménem Cayos de Tiburon.

„Na druhé straně ostrova je vesnice. Stojí tam můj kostel. Mé lidi terorizuje něco, co přichází z moře. Odvleklo to mnoho z nás. Jsme prostí lidé, které živí oceán, ale od příchodu netvora se naši rybáři bojí vyplout. Pomalu to vesnici zabíjí.“

„Proč jste prostě nesehnali pár chlapů s puškama a nepočíhali si, až se ukáže?“ zeptal jsem se.

„Zkoušeli jsme to. Ale je to mazané. Na souš se to vydá jen tehdy, když může napadnout bezbranné a bezmocné. Zjevně to již zakusilo kousnutí kulek a neukáže se to, když jsme na to připravení. Vypadá jako hloupá stvůra, ale je velmi chytrá. Je obrovská, má hlavu žraloka a chapadla olihně. Je to zuřivé a před pozřením oběti trhá na kusy, pokud si je neodnese do své podvodní jeskyně. Indiáni tomu říkají luska.“

„Takže vy chcete, abych na pláži počkal na tu lusku, až se ukáže, aby mě sežrala, a zabil ji holýma rukama, nebo abych ji alespoň před svým sežráním zrychtoval tak, že už se nevrátí?“

„To by nám velmi pomohlo.“

Stříbrná kulka zněla čím dál líp.

Pláž byla naprosto tichá. Poprvé po dlouhé době, připadalo mi to jako věčnost, jsem cítil klid. Chystal jsem se zemřít, ale měl jsem k tomu důvod. Měsíc jasně zářil, z úplňku chyběl jen malý srpek, ale stačilo to, abych v pozadí slyšel Šum. Zul jsem si boty a sundal košili, dřepl jsem si na okraji pláže, písek mi křupal mezi prsty. Čekal jsem. Revolver jsem dal padremu, než odplul. Věděli jsme, jak mazaný tohle zvíře je. Můj posílenej instinkt přežití vyvažovala spalující touha po lovecké výzvě. Našel jsem rovnováhu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lovci monster: Alfa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.