Jánošíci s těžkou hlavou

Ľubomír Smatana

Jánošíci

s těžkou hlavou

Mýty a realita Slovenska

očima českého reportéra

© Ľubomír Smatana, 2010

© 65. pole, 2010

Illustrations © Milan Starý, 2010

ISBN 978-80-903944-6-9

Evě.

Zatímco usilovně kojila, já usilovně psal.

Škoda, že nemohu uvést jména všech lidí, kteří mi vnukli myšlenku nebo ukázali cestu. Většina z nich o tom totiž vůbec neví. Některá jména neuvádím záměrně, jejich nositelé si to nepřejí. Aktuální témata jsou příliš žhavá a anonymita potřebná.

Zvláštní poděkování za mnoho užitečných rad a poznámek patří roduvěrnému Slovákovi a Evropanovi panu V. z Bratislavy, který zná místní politické a společenské reálie tak zblízka a důvěrně, že raději zůstává skrytý v pozadí.

Za inspiraci děkuji pospolitému slovenskému lidu, bez jehož úsilí o dosažení samostatnosti by tato kniha nevznikla.

OBSAH

Předmluva

Na východ od ráje

Holubičí národ

Svatý Šašek

Liščí kůže

Jazykový koutek

Pastýři

Salaš na kolečkách

Zázrak jménem brynza

Halušky

Exkurz do historie

Zelí, nebo prase?

Pohostinní služebníci

Pohostinní

Nepříjemná služba

Turistika

Zase ti Maďaři

Ach, ti Češi

Poláci v akci

Poslední federální území

Pečienka není pečínka

Všeználci na výletě

Západní vítr

Pět lodí za den

Obětní beránci

Nad Tatrou sa oné

Tatry pro vyvolené?

Národní park, nebo lunapark

Nemilosrdná samohana

Na stezce a na zádech

Kup si svůj strom

Medvědi

Pivo

Společně proti stejné chuti

Hlavní města piva

Drahá země aneb Statistické intermezzo

Cesta másla

Útlé pasy a borievky

Díra v plotu

Divoký východ

U pána s deštníkem

Východní přitažlivost

Košice (Kassa)

Stověžatá Bratislava

Trable s národními symboly

Státní symboly

Trable s vlajkou

Radost podle kalendáře

We made it

Jako po másle

Jachtař

Na stará kolena

Atény, nebo Užhorod

Koruna nesmrdí, ale…

Chudoba cti netratí

Bez vizionáře

Sedmoslivkári

Tajemství vzniku a rozpadu

Záchranný kruh z osady

Zítra se bude tančit všude

Pentagon

Budoucnost Slovenska

Veselí tanečníci

Boj o identitu

Jebnuté poznámky

Tanec sv. Štěpána

Identita

Tygr za volantem

Kulturní šok

Automobilová velmoc

Pavilon č. 6

Tichý společník

Numerolog mezi vyvolenými

Železná Anna

Popírač

Maďaróni

V národním státě

Vratká lávka

Za Dunajem před Dunajem

Případ jako z detektivky

Na jehlách

Profesní sebevražda

El Fico

Marketingová kouzla

Na Slovensku po slovensky

Obavy z amplionu

Dlouhé odpoledne v Szécsényi

Těžký porod

Kříž v Karlovce

Ujo Vladko

O jedenáct let později

Duše bez těla a těla bez duše

Muž bez DNA

Socha v prachu

Komunista, ale náš

Bratři a sestry

Centrum homosexuálů

Sošný Masaryk

Drobné nuance zásadního charakteru

Rivalita

Tipy k zamyšlení

Doslov: I o cirkusu

Slovenské milníky

Seznam literatury

Předmluva

Vždy budem hlásať poučku, že sebavedomý je len ten človek, ktorý sa zaujíma o to, ako ho hodnotia druhí, a sebavedomý ten národ, ktorý rád nazrie do zrkadla, ktoré mu nastavia iní. Kniha Ľubomíra Smatanu (aj s tým ľubozvučným slovenským ľ) je zrkadlom i zrkadielkom, ktoré osvetľuje nielen Bratislavský hrad a Lomnický štít, ale aj tmavé zákutia Slovenska i slovenskej duše. Mužskej duše, lebo musím s ľútosťou konštatovať, že ženy sa v nej vyskytujú len sporadicky. Možno preto, lebo autor ich vidí v tom najlepšom svetle. Buď ako nedosiahnuteľné krásky, ktoré sa sebavedome prechádzajú po uliciach slovenských miest, alebo ako odborníčky. Od pani Závackej až po sociologičku Gyarfášovú.

Patrím zrejme do tej druhej skupiny, a preto som knihu odborne prečítala, zhodnotila ju a priala by som si, aby mala úspech nielen v Čechách a na Morave, ale aj na Slovensku. Aj my ju potrebujeme, aby sme sa nepozerali len do toho istého pokriveného a veľmi zašlého zrkadla, ktoré si vyťahujeme pri každej slávnostnej príležitosti. Nielen preto, že búra niekoľko zažitých mýtov, ba dokonca som tam našla niekoľko faktov, o ktorých som ani ja - „odborníčka“ - nevedela, ale zároveň aj milo potvrdzuje pár predsudkov, ktoré nám urobia dobre na duši. Jedným z príkladov je poradie tém v knihe. Najprv bačovia a až potom predseda vlády. A všetci ako by ich jedna Jánošíkova mater mala. Tak to má byť. Staré mýty treba zbúrať, mladšie vylepšiť a zároveň prispieť svojou troškou k vytváraniu nových.

Lebo tak to bolo na počiatku a tak to zostane naveky.

Magda Vášáryová

Na východ od ráje

Za řekou Moravou začíná východ. Málo přehledný, trochu exotický, a hlavně chudší. Jánošíci tam snídají půl deci borovičky, zajídají ji slaninou a hned se snaží oloupit dobromyslné turisty, kteří přišli utratit do hornaté země své těžce vydělané peníze. Nejlépe české turisty, protože bez nich by cestovní ruch zašel na úbytě, stejně jak tomu bylo za federace se vším. To je poměrně rozšířený názor mnoha Čechů, jehož důsledkem je i tradičně přezíravý pohled na krajinu se symbolem tří křížů. Kdysi dávno mi řekl v Brně jeden český dobrodruh, že za řekou Moravou nemá cenu pokládat otázku proč.

„Musíš se smířit s tím, jak to tam funguje, a ničemu se nedivit.“

Nechci hned v úvodu provokovat, spíše s trochou nadsázky upozornit na to, jak málo Češi o Slovensku vědí, přestože jich každý rok přijede skoro milion. Sami Slováci pak tento stereotypní pohled přikrmují nedostatkem velkorysosti a tvrdým bušením do vlastních řad, které někdy připomíná sebemrskačství.

„To tě sem poslali za trest, nebo za odměnu?“ zeptala se mě s kapkou záludnosti v hlase kolegyně ze Slovenského rozhlasu, aby zjistila, jak vysoko si Slovensko stojí v zájmu českých médií. Jistě jsem ji potěšil slovy, že konkurence byla tvrdá a musel jsem se do Bratislavy probojovat. Pravda je taková, že vedení Českého rozhlasu počítalo spíše s tím, že nový post stálého zpravodaje obsadí slovenským novinářem. Nakonec ale převážil názor, že reportér potřebuje odstup a že je lepší tam strčit člověka zvenku. Tedy například z Plzně, což byl můj případ.

Na Slovensku jsem strávil nepřetržitě čtyři roky a mým úkolem bylo pátrat po tom, co lidé dělají, proč to dělají, jaké mají názory a co si se svou zemí chtějí počít. Pak jsem z jejich odpovědí skládal příběhy, abych českým posluchačům přiblížil důvody jinakosti našich nejbližších sousedů. Český rozhlas poslouchají i Slováci, takže mám schovanou i kupu výhružných e-mailů. Čtyři roky se toulat po Slovensku je opravdový zážitek, protože jsem postupně zjišťoval, že odlišností je mnohem víc, než jsem si myslel.

Ovšem taky mě začala docházet ta česká nadutost, která dokáže mnohé Slováky vytočit do vysokých obrátek, což je možná důvod, proč tak dobře a rádi skáčou přes hořící vatry. To znám ale jen z vyprávění, nikoho jsem v plavném skoku neviděl.

V následujícím textu proto nevyslyším dobře míněnou radu onoho brněnského trempa a budu se ptát proč, lovit v paměti a archivu příběhy a jejich pomocí popisovat zemi, která mi připadá v mnoha ohledech podstatně zajímavější než „Zemský ráj to na pohled“. U sousedů v Horních Uhrách je holt veselo a jinak.

Tohle píšu záměrně. Dospěl jsem k prostému poznání, že povaha obyvatelstva české kotliny a podtatranského lidu je rozdílná a že důvodem je Rakousko-Uhersko. Obě části monarchie se v mnohém lišily a zkušenost se v dobrém i zlém promítla do národní paměti. Psát o Slovensku bez Maďarů nelze. To je jak o nás bez nás. Zřejmě poslední, kdo si toho všiml, byl před sto lety Jaroslav Hašek.

To je i další z důvodů, proč jsem se uchýlil k psaní. V posledních letech se nenašel nikdo, kdo by rozsáhlejší knihu o současném Slovensku napsal. Dokonce se nenašel nikdo ani dlouho předtím. Naposledy črtala cestopisné texty založené na osobních zkušenostech a jistém faktickém poznání Božena Němcová. Vyšly v roce 1859. Zřejmě mají lidé na pravém břehu Moravy jasno. Škoda, že Němcová už není na Slovensku povinná četba, jak to bylo ještě za „federálu“. Hodně by zvýšila národní sebevědomí pospolitého lidu. U Maďarů se jí moc nelíbilo.

Slovensko je navíc kulturně, etnicky a jazykově mnohem rozmanitější než Česko, a to nemám na mysli jen ony potomky avarských nájezdníků.

Osobně doporučuji číst tuto knihu s mapou v ruce. Jsou v ní zakreslené nejen hranice, ale i hory, nížiny a řeky, které hrají v životě i v textu veledůležitou roli.

Tak tedy přikládám do pece a do knihy vkládám i řadu méně známých nebo, jak doufám, zcela neznámých příběhů. Šetřit nebudu ani osobními postřehy, které mi natrvalo utkvěly v paměti a chtějí vystihnout typické rysy onoho - jak si Slováci sami fandí - holubičího národa.

Holubičí národ

O vlastním a cizím, Sándoru Máraiovi a měkkozobém ptactvu

My sme národ holubičí,

nikto nám nič nedožičí.

Každý na nás iba kričí,

je to o nás známe.

Tak začíná lehce ironický text dnes už zlidovělé písně Milana Lasici a Jaro Filipa. „My jsme národ holubičí, nikdo nám nic nedopřeje“ je také obvyklé vysvětlení příčin všech nepříjemných a neodvratných úkazů v životě roduvěrného Slováka. A to především úkazů dějinných, které nějakým způsobem ovlivnily postavení a pozici slovenského národa ve středoevropském prostoru. Ovšem mnozí lidé tím zcela vážně, a tedy poněkud odevzdaně vysvětlují svůj postoj k okolnímu světu, ale také třeba k úředníkům a k vrchnosti obecně.

„My jsme nikdy nikomu neublížili, to je asi podstata tohoto mýtu, který jsme si o sobě vytvořili,“ vysvětluje Lasica s pobaveným úsměvem ve tváři. „A proč se to tak ujalo? Protože je to pěkné.“

Rčení o holubičím národě na Slovensko patrně doputovalo v obrozeneckých časech 19. století z Čech. Velmi rychle se zde ujalo a dnes se bez něj neobejde žádná diskuse o národní povaze. Klidně ho použije zedník stejně jako lékař nebo poslanec. Holoubci a holubičky vytrpěli „tisíciletou nadvládu Maďarů“ (úžasný mýtus), turecké vpády, vnucený čechoslovakismus stejně jako komunismus dovezený z Prahy a koneckonců i celou nevýhodnou federaci.

„Já bych to spíš označil za přizpůsobivost, to je takový typický rys slovenské národní povahy,“ uzavřel Lasica naši krátkou debatu. Pro Čechy je to dost srozumitelné vysvětlení, však také humorista vyrostl v Československu. Přitom podmínky pro odpor jsou tady skvělé. Hornatá země a hluboké hvozdy, ve kterých se dokáže ztratit i nejeden místní znalec, nabízejí ideální úkryt a základnu pro odboj. Využili je vlastně jen vojáci a partyzáni za Slovenského národního povstání (SNP) a také pár chrabrých zbojníků, o jejichž úmyslech ale kolují po Slovensku různé zvěsti. Mimochodem, SNP je vážná věc (popírá holubičí povahu) a zřejmě proto se o něm nevtipkuje. Anekdot na toto téma se nedostává, a když, tak ani nejsou příliš vtipné. Ovšem výjimka potvrzuje pravidlo:

Nahluchlá babka okopává během povstání brambory. Jde okolo partyzán a slušně pozdraví: „Smrt fašismu!“ Babka se postaví a odpoví: „I tobě synku, i tobě.“

Zajímavé je, že z anekdoty ani není zřejmé, z koho si autor dělá legraci. Jestli z partyzána, babky, nebo fašistů. Že by se i v takovém nevinném vtípku odrazila neprůbojná holubičí povaha?

V každém případě SNP, ačkoliv bylo z vojenského hlediska neúspěšné, považují příslušní znalci za nejsvětlejší okamžik slovenské historie, kdy se lid vzbouřil a se zbraní v ruce bojoval za svobodu. Odpor se ale může projevit i mírnější formou - protestem nebo demonstracemi. To máme my reportéři rádi. Ideální nekomplikovaný terén, ze kterého se dá rychle a obvykle lacino vykřesat materiál do vysílání nebo do tisku. Ani člověk nemusí moc přemýšlet, létající nadávky a kameny odvedou polovinu práce. Ovšem pořádnou demonstraci aby jeden na Slovensku pohledal.

„Já to nechápu. Jak vás něco naštve, už tam běží lidi do ulic. A u nás se ani lístek nepohne,“ naříkají často moji slovenští kolegové, kteří se domnívají, že v Česku se kvalitně demonstruje. Jistě trpí tím, že se při práci lze těžko obejít bez pořádné zvukové kulisy a bez rozezlených tváří. Chudáci kameramani se musí hodně snažit, aby ze skromných hloučků při ojedinělých protestech vymačkali alespoň trochu šťávy. I proto tak rádi jezdí do Budapešti, kde si konečně mohou vychutnat vřavu a obléct vesty s nápisem PRESS. Někteří fotografové si radostně nasazují přilby už v Györu.

„A u nás nic, my jsme národ holubičí,“ stěžuje si reportérka České televize Oľga Baková, když probíráme, co nás čeká během ohlášeného mítinku k výročí 17. listopadu (roku 2008), který pořádá opozice. Není to sice až tak tragické, jak kolegyně popisuje, ale žádná sláva to také není. Poslední silné protesty si Slovensko pamatuje z konce éry Vladimíra Mečiara v roce1998, kdy nespokojenci z nevládních organizací vystoupili ze své skořápky a zmobilizovali protimečiarovské voliče. Ještě jednou pak otřásly zemí protesty, kvůli kterým museli opustit kasárna i vojáci. To aby potlačili romské povstání na východě Slovenska. Ovšem to už byl protest hladových, kde ideály nehrály žádnou roli. Nemluvě o tom, že o holubičí povaze většina z této menšiny jakživ neslyšela.

Několik větších demonstrací uspořádali i ochránci přírody, což je jediná skupina, která se dokáže dát dohromady a trochu se ozvat. Ukázali to, když hájili „divočinu“ v Tiché a Kôprové dolině ve Vysokých Tatrách nebo když se pokoušeli zastavit výstavbu obří skládky uprostřed dvacetitisícového Pezinku.

Ovšem zdaleka největší a svým způsobem trochu komická demonstrace se odehrála v červnu 2007 v Bratislavě. Teploměry ukazovaly 34 stupňů Celsia a tři tisíce odborářů se vydaly od Domu odborů u Trnavského mýta směrem k hradu, což je dobrých pět kilometrů. Zdařile zablokovali dopravu v rozpáleném městě a podařilo se jim přivést do varu možná stejný počet řidičů. Jejich troubení znělo povzbudivě jen zpočátku.

„To je povalečů na Slovensku, kteří nesedí v práci a mají čas tady překážet. Bohužel brání v práci nám, kteří tento stát živíme. Podnikatelům. Na shledanou, děkuji,“ říká z okénka auta zpocený chlapík, který se ani nestačil představit.

Učitelkám stínily žluté kšiltovky, chemici zvolili bílou a železničáři neohroženě kráčeli v tradičně modrých vestách. Cílem byl parlament, ale důvody pochodu dokázal vysvětlit málokdo.

„Chceme nějaké lepší podmínky na pracovišti,“ říká třicátník Peter a jeho starší kolega Štefan rozpačitě dodává:

„Nemám ten zákoník ještě pořádně prostudovaný, takže konkrétně nevím, co vlastně požadujeme.“

V cíli trasy už to ale odborářům důkladně objasnil jejich předák a ke slovu se dostala i ministryně práce a sociálních věcí, která sklidila obrovský potlesk.

Něco tady nehraje, že? Demonstraci totiž svolali odborářští bossově, aby podpořili vládu Roberta Fica a jeho nový zákoník práce. Vláda sice žádnou podporu z ulice nepotřebovala a pracovní kodex prohnala parlamentem jako mladým jetelem, odboráři přesto na oplátku slíbili, že nebudou stávkovat. K tomu se váže i drobná vzpomínka, ze které bych mohl mít černé svědomí, ale nemám. Ukázková provládní demonstrace je totiž taky reportérská nuda, a tak to zachránila skupinka mladých obyvatel města, které jsem si všiml ve spodní části parčíku, když je kontrovali policisté. Chtěli totiž rozbít symbiózu vládců a pracujících a přinesli šibenici, aby na ní zákoník práce oběsili. Došel jsem si pro ně, dovedl na příhodné místo za řečnickou tribunu a tam se ke spokojenosti novinářů s odboráři pohádali. Aspoň něco. Po třech hodinách akce skončila a účastníci se rozjeli na venkov. Některé čekala v tropickém vedru i šestihodinová cesta autobusem.

Příhoda mi vytanula na mysli, když jsem četl podnětný výrok vlivného křesťanského politika Františka Mikloška:

„Holubičím národem jsme jen tehdy, když máme nad sebou velmi silného pána. Ve chvíli svobody jsme zase národem jako všechny ostatní.“ Mikloško sice do názoru zřejmě promítá svou křesťanskou věrouku, ale silný pán s karabáčem je pěkné téma.

Dráb v uniformě uherského četníka mydlí na dereši (tvrdá lavice určená k bičování) přes záda porobený lid, který v potu tváře dobývá chléb vezdejší a ani hlavu nezvedne. Tento motiv se ujal překrásně v umění nejen lidovém, později plynule přešel do školních osnov a pevně zakotvil v národním podvědomí. Jelikož vrchnost byla v podstatě vždycky z dovozu, tak nutně tmelila ducha pospolitého lidu. Ten potom dál zarputile okopával brambory a nechal na sobě dříví štípat. Tento postoj má nádech jistého druhu romantického sebemrskačství (jestli v něm nemají prsty i k askezi vybízející katolíci), ale také jeto důsledek přirozené strategie malého horského národa, jak přežít. A ta se nakonec ukázala jako úspěšná, i když to trvalo nějakých tisíc let.

Slovensko se objevilo na mapě světa v roce 1993 a patří mezi nejmladší evropské státy, což je třeba držet stále na paměti. Z toho pramení i velká ostražitost vůči okolí, kterou nádherně vystihuje lidové rčení, nápadně promítnuté do politické agendy zdejších nacionalistů:

„Svoje nemáme a cizí nechceme.“

Nedostatek umanutého a dlouhotrvajícího odporu za národní zájmy přehlušuje rebelantství, které se pak dostává na piedestal jako ukázkový příklad snahy o národní sebeurčení. Tuto teorii důkladně rozpracoval respektovaný historik Ľubomír Lipták (1930-2003) a došel k zajímavému názoru. Slovenská společnost se podle něj potácí od radikalismu k revolučnosti. Radikalismus bourá existující společnost, instituce, zvyklosti a mravy - ovšem bez schopnosti nahradit je novými. Opakem je revolučnost, která také nemilosrdně bourá staré. Ovšem nového cíle nedosáhne. Lipták cituje Slovenské listy zezačátku 20. století:

U nás je zakořeněným hříchem, že se vůbec věří v nějaký starozákonní nebo jen v našich pověstech přicházející zázrak: že my Slováci, ať jsme jakkoliv v lenivosti a hříchu hnili, budeme nějakým neznámým hrdinou vysvobozeni. Že se chtíc nechtíc staneme najednou a bez vlastního přičinění svými velkými pány, dostaneme ve své vlasti všechna práva a svobody, úřady, vojsko, ministerstva atd.

Lipták k tomu dodává vlastní prognózu, která se při vzniku Slovenska částečně naplnila:

„Cíl zrovnoprávnění národa je dosažitelný jedině revolucí, která není jednorázovým vzplanutím, ale především cílevědomou a houževnatou prací.“

Svatý Šašek

Relativně krátká historie Slovenska nenabízí rozsáhlý panteon významných osobností ani vlastní slovenské písemnictví s tradicí do středověku. A dokonce ani jednoho krále. Když nevzniklo slovenské království, kde také vzít vlastního panovníka. Situaci si sami Slováci komplikují tím, že se k vlastní minulosti v dobách vlády cizích císařů, králů a knížat nehlásí. Češi si klidně přivlastní Rudolfa II. nebo Franze Kafku a až do omrzení budou tvrdit, že syrečky z Loštic jsou pravé české tvarůžky, které s Němci nemají nic společného.

To Slováci ne. Přitom na Rudolfa II. by si mohli dělat nárok s přehledem. Třeba jen proto, že byl korunován jako uherský král (1572), a to v Prešpurku, tedy v dnešní Bratislavě. Jenže to by Slováci museli mít rádi uherské panstvo.

Nebo třeba světoznámý spisovatel Sándor Márai, který se narodil v Košicích a ve svých knihách se do tohoto města neustále vrací. Jenže psal maďarsky, a tak po něm neštěkne ani pes. Dnes už má v Košicích svoji sochu a pamětní desku na domě, kde vyrůstal a kde je i malinké muzeum. Většinu jeho knih si ale Slováci mohou přečíst pouze v českém překladu. Pamětní místnost má na starost Júlia Sokolová Gönnerthová. Otevírá ji v neděli, ve středu a pro ohlášené zájemce (v drtivé většině cizince) kdykoliv:

„Otto von Habsburg byl u nás už třikrát, jednou dokonce inkognito. Prý podle Máraiových knih zná dokonale Košice. Bohužel, domácí se tady ukážou málokdy.“

Jinde by z Máraie udělali turistickou atrakci číslo jedna, ale v Košicích je to skoro underground. Když nastane den výročí Máraiova narození, u pomníčku leží květiny a věnce s trikolórou, ovšemže maďarskou. V případě proslulého spisovatele to může být i tím, že do Košic je to z Bratislavy skoro šest hodin autem a většina obyvatel hlavního města odmítá do „zaostalé východní provincie“ cestovat.

Zářným příkladem výběrového vnímání vlastní minulosti je uherský král Štěpán, který poprvé sjednotil nezávislá knížectví a vytvořil základ státu, ve kterém Slováci po tisíc let žili, tvořili národní tradice a piplali svůj jazyk. Ovšem pro známého opilce ze Žiliny, šéfa Slovenské národní strany Jána Slotu, je svatý Štěpán jen „šašek na koni“. Ještě že neví, že Štěpána pokřtil pražský biskup Vojtěch. Za tím by možná dokázal odhalit pradávné spiknutí!

Nicméně jednu skupinu historických osobností přece jen považuje místní lid za vlastní nebo jim to alespoň současná politická garnitura tluče do hlavy (pěkný slovenský výraz říká tlačiť kaleráb do hlavy; kaleráb - česky kedlubna) a to jsou slovanští předchůdci. Pribina coby první „slovenský“ kníže a „slovenský král“ Svatopluk, který vládl také z dnešní Nitry a postupně se stal nejvýznamnějším panovníkem Velké Moravy. Svatoplukova Nitra je na Slovensku považována také za kolébku křesťanství, protože ve městě podle tradice působili svatí Cyril a Metoděj a šířili odtud křesťanství na západ.

Mnoho slovenských novinářů a znalců raného středověku si z novotvaru „slovenský král“ tropí žerty, to je třeba připomenout, ovšem momentálně tvoří dějiny Slovenska nejsilnější vládní strana a učebnice platí ministr školství ze Slovenské národní strany.

Holubičí povahy se modernímu výkladu dějin nebrání. Nechají to na vrchnosti a budou si myslet své. Mimochodem, holub jako typický zástupce řádu měkkozubých nemůže kousat. To sedí.

Ovšem čas od času se najdou tací, kteří zuby vycení a oblíbený mýtus postaví na hlavu. Je to paradoxní, ale kdo popře národní povahu, stává se národním hrdinou. Za všechny bych rád jmenoval dva, kteří už jsou otestováni historií a jen nepřítel národa (státu) by je chtěl očerňovat. Oba dva stojí na piedestalu hodně vysoko, a to doslova. Od 4. května 2009 se dívá přes Dunaj z třímetrového podstavce před novou budovou Slovenského národního divadla Milan Rastislav Štefánik. Proti němu na Slovensku skoro nikdo nic nemá a je uctíván téměř stejně jako T. G. Masaryk v Česku.

Ten druhý hrdina se dívá z pětimetrového podstavce jakoby už nekonečně dlouho, za zády má rozeklaný vrchol Rozsutec, stíní mu široký klobouk a v ruce svírá valašku. Pod ním se rozkládá rodná obec Terchová. Ano, je to on, největší slovenský mýtus, Juraj Jánošík.

Liščí kůže

O dlouhých zimách, socialismu a majoru Jánošíkovi

Představuji si, že to bylo takhle. Je tmavá noc, měsíc zahalený mraky a vojáci dřímají. Občas se ozve chrápání nebo mlasknutí a od úst v zarostlé bradě se zvedne obláček alkoholických výparů. Stráže nemají do čeho píchnout, opírají se o pušky a nejraději by zalezly někam do tepla a daly si dvacet. Jejich velitel si cpe fajfu, kroutí kníry a nervózně čeká na znamení. V tom stará posluhovačka zaťuká na dveře a přináší horkou vodu. Stráže si jí nevšímají, baba už je dávno za zenitem, motá se po vězeňském nádvoří každou chvíli a koneckonců pracuje především pro šéfa.

Jenže posluhovačka je místní, zná v okolí každý kámen a také má dceru, za kterou se při práci na poli otočí nejeden chasník. Jeden z nich slíbil, že ji vezme v neděli na trh do města, a mámě poslal pestrý šátek. Slovo dalo slovo a stará se uvolila, že propašuje veliteli užitečný vzkaz. Za hromadu liščích kůží a košík sýra vyměníme vězně. Hladovému veliteli je jeden vězeň sem jeden vězeň tam celkem lhostejný, a tak po nějakém tom handlování souhlasí. Pak už temnou nocí utíká bývalý kurucký voják Juraj Jánošík ze šatlavy v Hrachovském hradu, který se tak navždycky dostává do historie. Zkorumpovaný úředník si láduje břicho oštiepkem, myslí na teplou čepici s liščím ohonem a nemá ani tušení, že svým mrzkým činem položil základy největšího slovenského mýtu.

Také to možná bylo docela jinak, protože pravdivých důkazů je málo a k popisu zbojníkova života patří slovo pravděpodobně. Jisté je, že Jánošík se podle křestního listu narodil1688 a zemřel 1713, což přesně dokumentují soudní zápisy. Z hradu v obci Hrachovo (okres Rimavská Sobota) ale nezbylo nic, jen historiky hýčkaný zápis o slavném vězni. Hradní kopec je zastavěný rodinnými domky a jedna ulice nese název Jánošíkova. Je také možné, že jeho příběh se odehrál na jiném místě v Uhrách nebo třeba v Polsku. Maďaři si na Jánošíka sice nárok nedělají, někteří drzouni ale s odvážnou myšlenkou, že Jánošík byl Maďar, směle koketují. O tom svědčí i následující anekdota:

Co je na Slovensku opravdovým projevem odvahy? Přijít do hospody v Terchové a zvučnou češtinou oznámit, že Jánošík byl maďarský Žid.

Ostatně slavný zbojník možná maďarsky uměl, jak by se jinak v armádě domluvil. Polština mu ale šla rozhodně lépe, už jen proto, že se narodil v Terchové a to je do Polska co by kamenem dohodil. Jánošík měl se svou loupežnou družinou podle některých pramenů celkem slušné teritorium, prý přešel i na vzdálenou Moravu, a tak co by netrefil do Polska. Proto jeho zbojnická sláva zakořenila i u severních sousedů a Poláci ho považují za vlastního. Zásluhu na tom mají filmaři, především režisér Jerzy Passendorfer, který v roce 1974 natočil film, a hlavně třináctidílný seriál Janosik. Do hlavní role obsadil idol ženských srdcí Marka Perepeczka a o úspěch bylo postaráno. Od té doby miliony Poláků dobře vědí, že Jánošík je jejich zbojník.

Kdyby ale o Jánošíkově kmenové příslušnosti rozhodovaly filmy, je to Slovák jako řepa. První snímek se objevil v Československu už v roce 1921 a druhou verzi od Martina Friče viděli lidé v roce 1935. Od té doby zná každý slovenský šohaj i dcérečka Paľa Bielika, chlapa jako horu, urostlého mládence, kterého si vybral do hlavní role romantického hrdiny pražský režisér. Z Bielika se stala ikona a jeho fotografie plnily stránky společenských magazínů. Snímek získal nálepku „největší slovenský velkofilm“ a po premiéře v Praze (!) se konečně dostal i do Bratislavy. Slovenský deník vylíčil atmosféru velmi emotivně.

Kino Reduta bylo už od půl páté obléháno lidmi. Lístky na první dva dny byly v předprodeji rozebrané… Film běžel za častého a burácejícího potlesku a volání. Zmocňovalo se nás nadšení, které muselo ven z hrudi v podobě výkřiku.

Autorka rozsáhlé monografie o Paľu Bielikovi, filmová teoretička Petra Hanáková, o natáčení Jánošíka ve slovenských exteriérech uvádí, že pro místní šlo zřejmě o první kontakt s filmařskou prací:

„Domorodé obyvatelstvo, nehledíc na prvotní nedůvěru, kterou jistě pociťovalo v bezprostředním střetu s dobyvačností českých filmařů a jejich městskými móresy, mělo zřejmě poprvé v životě zažít na vlastní kůži zkušenost, kterou bychom dnes mohli označit termínem událost nebo podívaná.“

Vesničané ve filmu i hráli, náramně se na to strojili, ovšem občas na natáčení nedorazili, protože výjimečnou událost museli předchozího dne podle svého zvyku zapít. Spolupráce prostého lidu s pražskými filmaři narážela i na kritiku ze strany slovenských intelektuálů, kterým vadilo, že Slovensko funguje jen jako kulisa pro české hvězdy. Podle Hanákové je dráždila především „exotika nedělního vykrojovaného Slovenska, ozvučeného českým jazykem (či spíše českoslovenštinou) a zalidněného českými herci“. V té době ale slovenský film takřka neexistoval, takže nakonec převládl smířlivý postoj „raději pořádně česky než špatně slovensky“.

Jánošík očekávání naplnil a souhra se vyplatila, protože vznikl nejúspěšnější předválečný film. Jen v roce 1936 ho viděly v 32 zemích desítky milionů diváků, některé prameny uvádějí až 100 milionů. Nic na tom nemění fakt, že na mezinárodním festivalu v Benátkách proti uvedení snímku protestovala maďarská delegace. Vadilo jí, že všechny záporné postavy ve filmu mají maďarská jména.

Legendární snímek je důležitý tím, že režisér dal Jánošíkovi ty správné rebelské a buřičské vlastnosti a výrazně vylepšil mediální obraz mytického národního hrdiny. Od té doby snad nadržují Jánošíkovi i objektivní historici. Nemám pro to žádné důkazy, ale tento film podle mě rozhodl, kým Jánošík je a navždy bude.

Osobně mám nejraději animovanou verzi Jánošíka od Viktora Kubala nazvanou Zbojník Jurko (1976). Je vtipná, ironická a plná rozverných nápadů. Také je to první slovenský kreslený celovečerní film. Tradiční sociální rozměr o pánech a poddaných snímku nechybí a navíc hrdina v závěru neumírá. Na hák pověsí panduři slaměnou loutku. Ideální pro děti, ovšem sehnat DVD není lehké ani na Slovensku. Snímek byl v roce 2000 vyhlášen nejlepším slovenským animovaným filmem všech dob.

Stejně dobrá je ironická freska Pacho, hybský zbojník (1975) od Martina Ťapáka, kde sice nepadne slovo Jánošík ani jednou, ale divák dobře ví, kam režisér míří. Zbojník Pacho samozřejmě bohatým bere a chudým dává, nesnáší křivdy a feudální útlak. Častěji než svaly ale používá rozum. O jeho přízeň kromě mnoha žen usiluje i císařovna Marie Terezie. Mimochodem označení kořalky frndžalica, které tak zlidovělo, pochází právě z tohoto filmu.

Celkem v minulém století natočili filmaři v Československu o Jánošíkovi čtyři celovečerní filmy (a to nepočítám mimořádně oblíbený večerníček Zbojník Jurošík). Žádná jiná slovenská postava se nedočkala tolika zpracování a to samo o sobě svědčí o přitažlivosti legendy. Filmaři nepochybně věří i v úspěch u diváků, protože Jánošíka musí vidět každý.

Je tu ovšem další film, ze kterého lid velkou radost nemá. Tématu se totiž opět zmocnili Poláci, když předtím slovenský producent zřejmě po vzoru Jánošíka bohatým sebral a chudým rozdal. Dotaci z Ministerstva kultury sbalil a utratil neznámo kde. Film se označuje jako polsko-slovensko-český, ale hlavní slovo mají Poláci a režisérka Agnieszka Holland. Asi nepřekvapí, že titulky Ukradli nám Jánošíka se svého času objevovaly ve slovenských novinách velmi často. Snímek pod názvem Pravdivá historie o Juraji Jánošíkovi a Tomáši Uhorčíkovi už běží v kinech, a tak máte možnost ocenit kvalitu podle slovenských médií druhého nejdražšího slovenského filmu v dějinách (první je Čachtická paní alias Bathory od Juraje Jakubiska).

Na slavnostní předpremiéru v Bratislavě (4. září 2009) přišla celá delegace včetně režisérky a Jánošíka (český herec Václav Jiráček) a zavtipkovali o stárnutí herců v průběhu sedmiletého natáčení. Lidé tleskali, a to dokonce víc než po skončení promítání. Film za moc nestál, chtěl jsem třikrát odejít, ale z pracovních důvodů jsem zůstal. Předpokládám, že po důkladné mediální masáži dosáhne návštěvnost stejně slušných čísel jako v případě Bathory, ale pak se za filmem zavře voda a zestárne rychleji než herci. Dlouho očekávaná podívaná je zajímavá pouze kamerou, ale na slovenských horách se toho obrazově snad nedá moc pokazit. Zbytek obstarávají klišé a folklorní národopis okořeněný naturalistickými detaily napichování zbojníka na hák. Řada diváků mi po odchodu z kina řekla v podstatě totéž: Zlatý Paľo Bielik.

Ještě před premiérou šéf Sdružení turismu v Terchové Ladislav Hanuliak sliboval, že když bude film stát za to a zvýší návštěvnost obce, dostane režisérka čestné občanství. Nesmí tam být ale moc odvážných erotických scén, varoval Hanuliak. Nemusí se bát, erotické scény jsou ve filmu spíše zbytečné a nedůvěryhodné, stejně jako celá pravdivá historie.

Nabízí se ale otázka, zdali má vůbec cenu hledat pravdu, když podstatně větší kulturní a společenský vliv má to, čemu v souvislosti s Jánošíkem lidé věří. Literární vědec Jozef Tancer pro deník SME řekl, že snahu držet se pravdy nechápe:

„Žádný pravdivý příběh o Jánošíkovi nikdy mít nebudeme. Čeho se mýtus dotkne, to se na mýtus přemění.“

Vrátím se ale k Jánošíkovi z masa a kostí, který na začátku 18. století utíká temnou nocí z hradu Hrachovo. Po pár měsících znovu obléká uniformu, tentokrát císařské armády (vyměnil kabát, se říká), přešel na druhou stranu mříží (změnil názor) a začal hlídat vězně v Bytčanském zámku. Tam se spřáhl se zbojníkem Tomášem Uhorčíkem a dostal ho na svobodu. Oba muže čekala slibná zbojnická kariéra, Tomáše ale zlákala ženská a vrátil se k poctivému živobytí. Juraj převzal jeho místo a se svou obávanou tlupou „bohatým bral a chudým dával“.

Etnografa Hana Hlôšková v knize Mýty naše slovenské sice uvádí, že Jánošík loupil rok a půl a aktivně jen v létě 1712, protože v zimě kvůli sněhu i zbojníci odpočívali. Detaily ale v tomto případě nejsou důležité. Nakonec je žandári postupně pověsili oba, ovšem až po dvoudenním jednání soudu. Když Jánošíka pověsili za žebro na hák, truchlili po něm jen jeho blízcí. Lidového hrdinu začali ze zbojníka vyrábět seriózně až obrozenci v rámci boje za národnostní, politická a sociální práva v Uhersku.

„Jánošík se stal až mesianistickým ztělesněním boje proti útlaku,“ píše v respektované monografii na jánošíkovské téma polská slavistka Joanna Goszczyňska.

Obrozenci museli však na něčem stavět a to je možná na celé historce nejzajímavější. První po ruce byla určitě zrada. Zrádci jsou nejhorší a jejich oběti, pokud zemřou dostatečně mladé, mají o slávu obvykle postaráno. Zvlášť když člověka zradí kamarádi. Proti Jánošíkovi totiž stála vrchnost, která ho podle mnoha pramenů odsoudila nespravedlivě nebo spíš příliš tvrdě, připomíná spisovatel Dušan Taragel:

„V soudním zápisu se dochovala slova Jánošíkova obhájce, který se dožadoval zrušení trestu, protože k odsouzení nebylo dostatek důkazů. Takže určitě tam něco bylo, co lidem říkalo, že byl odsouzený na výstrahu jiným. Rychle se to potom stalo námětem různých písniček, pohádek a knih.“

Dušan Taragel také popustil uzdu své vášni a napsal komiks. Z celého slavného zbojnictví si tropí legraci a v jeho pojetí Jánošík ani zdaleka nevypadá jako národní hrdina. Tento přístup je na Slovensku hojně rozšířený, zvláště pak mezi hrstkou lidí, kteří sledují čachry na politické scéně, a leze jim krkem novodobé zbojnictví. Pěkně to popsal v Národní obrodě fejetonista Benjamín Škreko:

Jánošík určitě bohatým bral, co už se také dá ukrást chudákovi, ale jestli chudým dával, to je na pováženou. Určitě obdaroval svoje příbuzné nebo svoji milenku, ale slovenský národ už je jednou takový, že dobrý je ten, kdo nic nemá, a zlý ten, kdo si našetřil. A tak se zrodil největší slovenský hrdina, kterému stavíme sochy. Přitom to byl šéf zločinecké skupiny, jakého by dnes nikdo nelitoval. Jánošíkova hvězda vyletěla nejvýš za socialismu, když kradli všichni a v duchu to vydávali za odboj. Brali přece největšímu boháči - státu.

Naštěstí pro lidovou tvořivost je tento názor menšinový a Jánošík má před sebou ještě velkou budoucnost. Může se stát znovu filmovým trhákem, místní socialisté ho budou nejspíš dál označovat za prvního proletáře a při troše snahy zabere jako tahák v turistickém průmyslu. Mimochodem, jako nejjižnější výskyt Jánošíkovy krčmy uvádí novinář Peter Morvay pohoří Piliš v severním Maďarsku, kde žije slovenská menšina. Zbojníkovo jméno dostala i vesnice v srbské Vojvodině, kde také žijí Slováci.

V Jánošíkově rodné Terchové už zbojnický cestovní ruch slušně rozbíhají a pro místního historika Vladimíra Križa je Jánošík stále symbolem boje chudého lidu za lepší práva:

„Jánošík a celá jeho družina se nestali zbojníky, aby zbohatli, jak si někdo myslí. To byla jen nenávist a pomsta těm pánům grófům, kteří vládli nad tímto chudým národem, který neměl nic než těžkou práci na poli a ještě z toho musel odevzdávat do panských spíží.“ Sedmdesátník Križo popisuje odporný daňový systém v pozdním středověku pod monumentální sochou Jánošíka hned za vesnicí. Vyrobil ji národní umělec Ján Kulich, člen oddělení kultury ÚV KSS a v letech 1973-1989 rektor VŠVU, označovaný za předního normalizátora slovenské kultury a uměleckého školství. Socha je ukutá ze svařeného kovu a z dálky působí trochu plechově, ale svému účelu slouží. Davy lidí proudí klikatou cestičkou pod mohutný podstavec snad každý den. Hned pod skulpturou se rozkládá amfiteátr, který se každé léto stává centrem Jánošíkovských slavností. Mimochodem, v místním muzeu v budově obecního úřadu najdete kromě lokálních rustikálních exponátů i skvělý obraz Jánošík na bielom koni od Ľudovíta Fully. Plátno je zapůjčené ze Slovenské národní galerie a kvůli němu se vyplatí těch pár schodů vyšlapat a zaplatit symbolické vstupné.

Terchovského patriota Vladimíra Križa zaručeně musel potěšit v roce 2007 premiér Robert Fico. Ten na své cestě za úspěchem a mocí nevynechá jedinou možnost, aby se přiblížil lidu. Mytického Jánošíka uchopil velmi prostě a efektně a označil ho za veliký vzor své vlády. Jedním šmahem pak zkritizoval všechny, kteří neuctívají legendy a symboly slovenského národa.

Ve vypulírovaném Klenovci (okres Rimavská Sobota) sena premiéra na konci září 2007 obyvatelé také těšili. Vypleli záhony, zametli ulice, vysáli červené koberce. Jen co premiér ochutnal nabízený chléb se solí, vylovil z limuzíny valašku a oznámil krojovaným děvčatům a chlapcům novinu:

„My u nás ve SMERu považujeme Jánošíka za prvního socialistu, protože bohatým bral a chudým dával.“

Z Ficova proslovu sice není zřejmé, zdali myslel prvního socialistu jen na Slovensku, nebo na celém světě. Ale vzhledem k tomu, že ve věcech lidu umí být velkorysý, asi objal celou planetu.

Premiér to možná myslel i trochu žertem, ale zároveň věděl, že se svou strategií sklidí úspěch. Stylizací do Jánošíka nemohl nic zkazit a navíc tím vyvolal obrovskou vlnu diskusí. A jako vždycky reklamu k nezaplacení.

Nejslavnější rodák z podtatranské země to proto nemá jednoduché. Ještě 300 let po smrti jeho zbojnické kousky straší daňové poplatníky a na obírání bohatých postavila kampaň do Evropského parlamentu v roce 2009 mimoparlamentní politická strana Svoboda a Solidarita. Ta zaplavila Slovensko plakáty s nápisem „Nepotřebujeme Jánošíky, ale odborníky“. Šéf strany Richard Sulík mi řekl, že přišla slušná odezva:

„Jen ze Žiliny od Terchové mi pár lidí napsalo, že se jich to dotklo. Podle nich Jánošík přece nebyl takový zbojník jako současná vláda.“

Největší Jánošíci jsou už ze samé podstaty národovci. Někdo jim říká nacionalisté a všichni dohromady myslí členy Slovenské národní strany (SNS). Roduvěrní politici vycházejí při uplatňování jánošíkovského socialistického hesla z předpokladu, že nejbohatší je stát. A ten je třeba oškubat jako husu. Nemá cenu rozepisovat jejich úspěchy, ale v okrádání rodného Slovenska dosáhli dokonalosti. S rozdáváním chudým to už tak slavné není. Když ale uvážím, že všichni občané Slovenska jsou chudší než stát, tak i když dávají sobě a svým věrným, naplňují poselství nejproslulejší slovenské věty dokonale.

Nedaleko Nitry v létě 2009 zadržela policie po filmové automobilové honičce doprovázené varovnými výstřely podvodníka, který vybíral pokuty v policejní uniformě (pracoval u železniční policie). Svůj čin pro televizi JOJ omlouval tím, že potřeboval uživit rodinu a že zastavoval jen drahé vozy:

„Bohatým jsem bral, chudým odpouštěl.“

Čechy to možná zamrzí. Žádného mimořádně slavného zbojníka nemají, přesto jánošíkovské metody dobře znají. Proč vlastně v Čechách nebo na Moravě nevyrostl z žádného okatého kloučka pořádný zbojník? Ondráš z Beskyd je pouhý Jánošíkův odvar a jeho jméno žádný strach nevzbuzuje. Jan Sladký Kozina byl sice chodský buřič, který vrchnosti spílal, nikdo ho ale nezradil a ani mu pod nohy hrách nehodil. Krakonoš je pak kapitola sama o sobě, a ač horal, s Jánošíkem má společné pouze to, že komunistická propaganda dokázala z obou mužů vytvořit socialistické hrdiny (večerníček o zlém Trautenbergovi a dobrém chasníkovi Kubovi je toho nejlepším důkazem). Pokud vím, Krakonoš se ani nedostal na mince nebo na známky. Rebelem byl i Jan Žižka. Jánošíkovi se ale podobá pouze v tom, že jeho vojska loupila a drancovala, co jim jiného ve středověku zbývalo. Husitovi ale chybí rozměr individuálního hrdiny.

Proč tedy české země nezrodily velkého zbojníka? Mimochodem Maďaři jednoho takového mají, jmenoval se Sándor Rózsa a považují ho za nejproslulejšího zbojníka celého uherského království. Jánošíka ignorují.

Napadají mě jen dvě vysvětlení. Sociální útlak šel ruku v ruce s útlakem národnostním, což nejspíš posilovalo nenávist vůči cizojazyčné vrchnosti. To je možná silnější motiv než náboženské rozpory v Čechách. Jiné vysvětlení nabízí pohled do mapy. Horami zvrásněná země neposkytovala slovenským rolníkům zrovna pohodlné živobytí, nemluvě o nevolnictví. Práce v tvrdých přírodních podmínkách, malá úroda, zimy plné sněhu, který odřízl vesnice od trhů a měst. Taková zlověstná kombinace asi dávala větší předpoklady pro nenávist vůči vrchnosti, která na tvrdé podmínky příliš ohledů nebrala a daně vybírala, jak se patří.

Každý, kdo se vzbouřil a navíc ještě nezemřel přirozenou smrtí, nýbrž pověšený za žebro, nutně aspiruje na titul národního hrdiny. Poslední titul, nebo spíš hodnost dostal Jánošík300 let po smrti. V lidové tradici je označován jako zbojnický kapitán, a tak když v lednu 2008 podal kvůli korupci demisi ministr obrany František Kašický, ještě stačil Jánošíka povýšit na majora in memoriam. Když major Jánošík zůstane v panteonu lidových mýtů dostatečně dlouho a ministři obrany budou nadále bohatému státu brát a po zásluze rezignovat, třeba to Jánošík časem dotáhne až na generála. Viděl bych to tak do roku 2020.

Jazykový koutek

O zanedbaných dětech, podivné tradici a národním komplexu

Je to pěkná tradice. Kdykoliv se stane český nebo slovenský politik premiérem nebo rovnou prezidentem, odjede za řeku Moravu na první zahraniční návštěvu. Potvrzuje tím nadstandardní vztahy mezi oběma národy. Je to hezký obyčej, ale co jiného takovému politikovi taky zbývá. Jinak by ho novináři sežrali. Ti samí novináři se už dopředu takové návštěvy bojí, protože její výsledky jsou mimořádně nudné. Což je na druhou stranu v politice jen dobře, protože nehoří a všechno klape, nebo to alespoň tak vypadá.

Problém ale nastává, když politici vystoupí na tiskové konferenci a mají pohovořit o závěrech jednání. Úderné a chytlavé téma chybí, čert ví, o čem spolu těch několik hodin mluvili, a tak na řadu přichází starost o děti. Tedy o jejich upadající znalost jazyka druhého národa. Tohle téma zabírá a každý hned připomene slovenské pondělky v České televizi. Obráceně nemá cenu nic připomínat, protože malým Slovákům jde přece čeština jako po másle. Ze strany slovenských politiků je proto logicky spíše zdvořilostí souhlasit s českou stranou, že je třeba prohlubovat a podporovat kulturní a jiné výměny.

Dlužno říct, že obyvatelé obou zemí se s tímto názorem celkem ztotožňují, protože podvědomě cítí, že je na něm kus pravdy. Není to ovšem tím, že by se Češi nechtěli učit slovensky, ale spíš tím, že nemají moc důvodů. Skoro každý jim na Slovensku rozumí. Slováci jsou na tom v zásadě stejně, ale pár set tisíc jich za řekou Moravou žije nebo žilo, čeština se na ně valí z televize, a tak ji přirozeně vstřebávají a vedou k tomu i svoje děti.

Český živel je zkrátka silnější, válcuje slovenštinu a má to své historické, ale především ekonomické důvody. Čeština je na Slovensku běžná jako na Moravě slivovice. Novinové stánky jsou plné českých novin, a to nejen v Bratislavě, filmy se promítají s českými titulky, rodiče půjčují dětem pohádky na DVD v češtině, v češtině běžně vycházejí cizojazyčné překlady a k dobrému tónu patří vtipkování v češtině. V Česku se s něčím podobným potkáte jen výjimečně.

Slováci se proto zákonitě domnívají, že Češi rozumějí už jen slovům halušky nebo zbojník. Na letním hudebním festivalu Pohoda 2008 v Trenčíně se mě dva slovenští mladíci snažili vyškolit a nutili mě k překladu slova vidiek. Protože nejsem žádný vidiečan (v té době jsem bydlel v Bratislavě), na jejich hru jsem přistoupil. Dopřál jsem jim chvilku škodolibé radosti a pak jsem je začal školit já. Ovšem nikoliv z češtiny, nýbrž ze slovenštiny. Samozřejmě nevěděli, že slovo horkýže vyjadřuj zápor (ve smyslu nikoliv nebo kdepak), a už vůbec netušili, co je to vajatanie. S tímhle slůvkem jsem si vůbec užil dost trablů. V překladu to znamená váhání a k mému překvapení ho neznali ani tři slovenští novináři (sic!), které jsem požádal o radu. Přitom toto slovo použil expremiér Mikuláš Dzurinda v jednom z prvních projevů po prohraných volbách v roce2006. Nakonec mi vypomohl strýc Jožo z Košic a různé varianty použití tohoto slova jsem objevil třeba ve Farské republice od Dominika Tatarky.

Podobně jsem ale některé kolegy novináře nachytal i na slovu zázvor. Domnívali se, že je to slovensky - přitom ozaj slovenský výraz zní ďumbier. Tady si dovolím tvrdit, že Maďaři bys tím problémy neměli, protože výraz ďumbier znají a považují ho za ryze maďarské slovo. Vzpomínám i na starší historku ze Slovenského rozhlasu, kdy redaktor navštívil jednu pražskou základní školu a dával dětem v první třídě záludné otázky, například co je to stolička nebo korytnačka. Školáci pochopitelně chybovali a posluchačům bylo hned jasné, jak jsou na tom české děti se slovenštinou bídně. Pikantní na tom ovšem bylo, že redaktor celou dobu mluvil pouze slovensky.

Za samostatnou kapitolu pak stojí téma, když Slovák mluví česky a naopak. Slováci se domnívají, že jim to jde lépe a že je nikdo neodhalí, a to samé si myslí Češi. Obvykle to ale dopadá mizerně pro obě strany. Osobně znám jen málo lidí, kteří to zvládají. Ti pak ale stejně používají sice solidní, leč neurčitý přízvuk a jejich řeč postrádá šťávu. Všechna čest výjimkám, ke kterým ale bohužel nepatřím.

Tou výjimkou je například jazzová zpěvačka z Brna Ema Márová. Tu jsem slyšel mluvit ve Slovenském rozhlase a nevěřil jsem vlastním uším, jak se v dospělosti dokázala přeškolit na slovenštinu. Zpěvačku zpovídal v pořadu Pálenice spisovatel Boris Filan a mnoho otázek se točilo kolem češtiny a slovenštiny.

Filan také plakal nad tím, jak jsou na tom Češi se slovenštinou špatně, a že když přijede do Prahy, tak mu občas i někteří lidé z branže (rozuměj umělci) nerozumějí. Tento postesk jsem slyšel tolikrát, že ho asi zařadím ke slovenským mýtům. Zkuste poslat chlapa z Oravy na Chodsko, taky se mu asi zamotá hlava z lidí, kteří místo á používají é.

Filan celou dobu mluvil o tom, jaký mají Slováci přehled o češtině, českých knihách, divadle a podobně. Ovšem ani jednou nezmínil město Užhorod nebo Kyjev. Spisovatel si totiž neuvědomil, že ani on se nedívá na východ. Určitě nemá přehled o tom, co se děje v hlavním městě Ukrajiny, a přitom je to stejně sousední země jako Česko. Většina obyvatel Bratislavy dokonce ani netuší, co se děje v Košicích.

Spisovatelé jako Boris Filan si často stěžují, že když chtějí vydávat knihy v Česku, musí je nechat přeložit do češtiny. To berou jako další důkaz neznalosti slovenštiny. Mají pravdu v tom, že vydavatelé nechtějí riskovat a raději zaplatí překladatele. Výjimek je málo, například šéf bratislavského nakladatelství Artfórum Vladimír Michal mi vyprávěl, že jeho největším úspěchem byl prodej několika set kusů titulu Moja milá pani - Listy Zdenke Krejčovej. To jsou sebrané dopisy hudebníka Deža Ursíniho, tedy z podstaty velmi náročný text. Pamětníci však po něm sáhli.

Na překládání slovenských knih do češtiny samozřejmě není nic hezkého, síla jazyka se v novém textu ztrácí a čtenáři jsou i při nejlepší vůli překladatele ochuzeni. Ovšem spisovatelé se smířili, protože z toho mají alespoň nějaké peníze. Kdyby byli zásadoví, tak honorář oželí a budou trvat na slovenštině, ať to stojí, co to stojí.

Jsou ale knihy, které naštěstí přeložit nejde. Kupříkladu Peter Pišťánek píše tak expresivním jazykem, že se všechny překlady vzpírají. Pár věcí sice propašoval do češtiny vydavatel Marek Turňa, ale kupříkladu na novelu Mladý Dônč si překladatelé netroufli.

„To opravdu nešlo,“ říká Turňa, který se jinak na vydávání překladů slovenských knih do češtiny specializuje. Zajímavým úkazem, který vrhá na věc jiné světlo, je také to, že slovenští čtenáři raději sáhnou po českých překladech literatury z třetích zemí. Ignorují tedy i dostupný slovenský překlad. Studentka filozofické fakulty v Bratislavě Beáta mi to nedokázala logicky vysvětlit - prostě čte raději česky.

„Já se přiznám, že když si kupuji beletrii, tak upřednostňuji český překlad, ani nevím proč. Třeba Márquezovy překlady si kupuji v češtině.“

„Proč?“

„Nevím, tak se mi víc líbí,“ směje se Beáta.

Student Peter zase mluví o lepších českých překladech a jako příklad uvádí poezii:

„Asi to nebude nikoho zajímat, ale dostal jsem se k Apollinairovi a porovnával jsem Kunderův a Feldekův (Ľubomír Feldek) překlad. Kunderův je nesrovnatelně lepší.“

I když odhlédnu od subjektivního srovnání, tak tento neobvyklý fenomén potvrzuje i Vladimír Michal z Artfóra:

„Řekl bych, že to nějak souvisí s tradicí číst české knihy. Zvlášť v mé bratislavské prodejně je to cítit velmi silně. Prodávám tu skoro polovinu knih v češtině.“

Asi nemá cenu se ptát, kolik knih ve slovenštině objevíte u pražských knihkupců. Velmi výrazné je to na Slovensku především u překladů odborné literatury, kde jasně převládají knihy v češtině.

Tím se dostávám k podstatě celého problému. Částečně jeto tím, že chybí dostatek překladatelů do slovenštiny, hlavním důvodem jsou ale podle mě finanční náklady a počet obyvatel. Čeští nakladatelé vědí, že Slováci česky čtou, a rádi toho využijí - jednoduše vytisknou o pár set nebo tisíc kopií navíc a vrhnou je na slovenský trh.

Ostatně tato kniha je toho důkazem. Slovenští nakladatelé si to dovolit nemohou, navíc už dopředu zvedají kalhoty, ačkoliv brod je ještě daleko. Deset milionů Čechů ale zkrátka převálcuje čtyři a půl milionu Slováků. Slovensko má sice přes pět milionů obyvatel, nepočítám ale několik set tisíc slovenských Maďarů, kteří obvykle česky psanou literaturu nevyhledávají, stejně jako Romové v chudých osadách. Podobně jsou na tom filmy. Česká kina sice promítají některé nové snímky ve slovenštině, ale například producent filmu Poločas rozpadu Milan Stráňava mi jasně řekl:

„Kdybych měl peníze, tak to nadabujeme do češtiny. Mám pocit, že slovenštinu už u vás lidi vnímají jako polštinu. Takhle s komerčním úspěchem počítat nemůžeme.“

Něco na tom nejspíš je, i když Poločas rozpadu nebyl komerčně úspěšný ani na Slovensku - podle kritiků i podle tržeb se dílo příliš nepodařilo.

Naopak s češtinou na Slovensku žádný neúspěch a priori nehrozí. Tento trend ale zákonitě vede k tomu, že slovenština je zaplevelená čechismy, aniž si to lidé vůbec uvědomují. Boj jazykových puristů je zbytečný, přirozený vývoj jejich snahy rozmetává v základech. Vystihuje to historka ze zimy 2008, kdy slovenská vláda odsouhlasila nový jazykový zákon na ochranu slovenštiny. Prioritně byl namířený proti maďarštině (viz kapitolu Na Slovensku po slovensky), v první verzi ale zakazoval upřednostňovat v některých případech cizí jazyky obecně. Tvůrci zákona v návalu vlastenecké euforie zapomněli na češtinu, okamžitě tím vyvolali odpor veřejnosti a čeština dostala výjimku. Mělo to ale logiku, protože čeština je uznávaná zákonem i jako úřední jazyk.

Autorem jazykového zákona jsou odborníci z Ministerstva kultury. Ti také připravili na webových stránkách jazykové okénko, ve kterém uvádějí příklady správných slovenských výrazů.

Neříká se krmelec, ale krmidlo, chybně je pohrešovaný, správně má být stratený. Ani vadný není v pořádku, slovenský výraz zní chybný, pokazený. Příkladů uvádějí ministerští jazykovědci několik desítek a ze všech je zřejmé, že inspirací pro špatné vyjadřování je čeština. Slováci totiž zcela přirozeně přebírají české výrazy a upravují je do slovenských verzí, změkčují výslovnost, odstraňují háčky nad ř a podle libosti slovenštinu svérázně obohacují. Záměrně říkám obohacují, protože například zbytok už česky není. Podle Ministerstva kultury to ale není ani slovensky, říká se přece zvyšok. A tak zbytok visí v teoretickém jazykovém vzduchoprázdnu, navíc možná stojí i mimo zákon.

Úřední snahu o vytříbení slovenštiny si vzal na mušku Martin Mojžíš v časopisu Týždeň (20/2009). Text by si zasloužil otisknout celý, ale bez svolení autora ocituji pouze jeho poselství.

Mojžíš zcela opomíjí fakt, že tvůrci jazykového zákona by mohli být vedeni dobrým úmyslem vylepšit svoji mateřštinu. Jazykový zákon podle něj pramení z nedůvěry ve vlastní jazyk, což je typický projev národní zakomplexovanosti. Takže jako obvykle trochu sebemrskačství na závěr neškodí.

K tomu se patří dodat, že mnohé dohady by zmizely, kdyby slovenština měla svůj etymologický slovník. Ten ale k údivu laiků nemá. Buď na Slovensku chybějí schopní lingvisté, nebo peníze na jejich práci. Kdyby si toho ministerští úředníci všimli a pokusili se to dát do pořádku, jistě by slovenštině konečně a opravdu prospěli. Nejmenovaný redaktor deníku SME k tomu jízlivě dodává:

„Kdyby úředníci zjistili, kolik slov pochází od cizáků, třeba z maďarštiny, rázem by se tento slovník ocitl na indexu.“

Pastýři

O ručním dojení, pajcovaném sýru a plebejském národu

Tajemný bača už zdaleka halekal na své stádo a jeho postava s kloboukem na hlavě se pomalu zvětšovala. Raději jsem zůstal stát na místě, protože vůči ovčáckým psům příliš důvěřivý nejsem. Ti mě ale ignorovali a dál starostlivě obíhali zmatené ovce. Mikuláš Gigac mi podal obrovskou šlachovitou tlapu. V duchu jsem si říkal, jak s takovou rukou může hrát na fujaru. Každý slovenský bača přece musí hrát na píšťalu, no ne? A musí nosit vysoké čižmy!

Obraz muže v dlouhém plášti, s dlouhou holí nebo fujarou, jak stojí ošlehaný větrem nebo ožehlý sluncem na horské pastvině, skrývá kdejaké muzeum a školní třída. Takový obrázek nebo černobílá fotografie visí i na významném místě mnoha domácností. Z pastevce už je archetyp, předobraz dokonalého Slováka opředený legendami a poskládaný ze samých dobrých vlastností. Ani nevadí, že trochu víc pije. Mnoho pastevců pravda popíjí až příliš a zemědělská družstva je najímají ze zoufalství, protože už nikoho jiného na celé léto do hor nedostanou. Pár takových zpustlých salaší jsem viděl a vůbec to těm ovcím nezávidím.

Pastevců je na Slovensku málo a nezmění to ani posvátná úcta, kterou k nim chová pospolitý lid nebo intelektuálové z bratislavských kaváren. Dokud nedělají na svém a pasou ovce pro cizí, končí to špatně.

Mikuláš Gigac je ale majitelem stáda a je také esencí všech vlastností, které si horský národ odkojený ovčím mlékem přisvojuje a ze kterých se musel zrodit. To je ta dřeň a podstata.

Navíc bača Gigac často pásává stáda i na Králově holi (Kráľova hoľa), posvátné to hoře v Nízkých Tatrách, o níž sezpívá tesklivá a divoká píseň ve všech krčmách. Na Kráľovej hoľi je slovenský hymnus, a když se sejde parta opravdu slušných zpěváků, hruď jim drnčí, až se chce roztrhnout. Člověku pak běhá mráz po zádech ještě za ranního kuropění.

Ve svahu nad vesnicí Šumiac se motalo možná tři sta ovcí, cinkot se přejasně rozléhal vlhkým vzduchem a dva malí černí psi na povel otáčeli stádo. Sporý muž s jasně modrýma očima se spokojeně opíral o dlouhou hůl a očividně nikam nespěchal.

„Nejdřív musím podojit. Na vás budu mít čas tak za dvě zatři hodiny,“ prozpěvuje měkoučkou slovenštinou, ale pak hned pískne a několika ostrými pokyny posílá psy na stádo.

„Ho hó, predok čučko, predok, daj ju na zad.“ Splašené ovce vyrazí a my za nimi. Jdeme zvolna do ovčína a trpělivost se vyplácí. Dostávám první pořádnou lekci ze života pastevce. Do té doby jsem si myslel, že ovce mají zvonky na krku především proto, aby se neztratily a držely po kupě.

„Ale ne,“ říká smířlivě šedesátník Gigac, „ovce jsou bojácné, a jakmile slyší nějaký nečekaný zvuk nebo vidí rychlý pohyb, okamžitě se splaší. Když jim to cinká u ucha pořád, tak nevnímají ruchy, jsou klidnější a nezmatkují,“ bourá bača moje dětské představy.

Ten chlap ví o cinkání své. Vlastní totiž nejrozsáhlejší sbírku ovčích a kravských zvonců. Kvůli nim jsem původně přijel, netuše, že tu potkám živoucí exemplář ryzího tatranského pastevce, který ovcím zasvětil celý život.

Psi už nahnali stádo do salaše a já dostávám úkol jako valach. Lezu do ohrady a postupně vháním ovce do železných vrátek, kde si je bača jednu po druhé bere. Musím taky ohlídat, aby neutekly chodbou zpátky. Mezitím bača vybírá samice s plným vemenem a zbavuje je mléka. Holýma rukama, už čtyřicet let.

„Mohl bych si koupit stroj, na to už jsem ale starý.“

Dojení trvá dvě hodiny, ovce ale moc mléka nemají, je to pár kýblů. Uklízíme ovčín, bača zasouvá závoru a jdeme asi kilometr do vsi. Gigac chodí pěšky, nemá ani řidičák, a když jezdí s kapelou hrát na svatby, křtiny a pohřby, vždycky řídí někdo jiný.

Přicházíme k obrovskému stavení kousek za kapličkou, za železnými vraty mě bača nasměruje do roubenky hned u brány a sám se jde v klidu převléct do svého domu.

Nestačím se divit. Kuchyně s kachlovými kamny je napěchovaná hudebními nástroji, vesnickým nářadím, a hlavně kdejakou maličkostí, která se týká chovu dobytka. Žádný z exponátů (jinak se tomu už nedá říct) není označený, bača ale zná jejich původ. Ovšem jeho největší chloubou je sbírka zvonců. Jdeme do druhé místnosti, skláním hlavu v nízkých dveřích a vstupujeme do selské jizby.

„Mám tu asi dva tisíce zvonců, nejen ze Slovenska, kamarádi mi je posílají z celého světa,“ říká bača. Zvonce jsou si na první pohled podobné jak vejce vejci. Viditelný rozdíl je pouze v tom, že jsou buď plechové, nebo lité, ovšem Gigac zná jejich příběhy. Bere do ruky jeden velký plechový, snad kravský a cinkne.

„Obdivuji ten kvalitní plech, jak to dokázali ti mistři tak precizně dělat. To je dneska nedostižné,“ říká muž, který je sám svým rozhledem a koníčky nedostižný. Bere do ruky tahací harmoniku a jen tak mimoděk přehraje několik motivů. V místní folklorní kapele hraje na deset nástrojů, sbírá lidové kroje a všechno, co k nim patří, přispívá do obecní kroniky a pro radu si k němu chodí kdejaký studovaný folklorista. Ukazuje mi dřevěný samorost, lehce opracovaný, ale zdobený. Vydává zvuk jako trubka s dusítkem.

„Na to pastevci na Slovensku troubili. Ze salaše na salaš to bylo třeba dva kilometry, mezi nimi ale leželo údolí a zvuky se nocí dobře nesly. To měli místo mobilu. Všechno uměli,“ pokyvuje hlavou muž, který zůstal pevně usazený v rodné hroudě, dokonale ji zná a to je zřejmě i tajemství jeho úspěchu. S oblibou říká, že se pod šumiackým nebem narodil a hodlá pod ním i zemřít. Po celé obci ani na jediné příjezdové cestě však nevidím ceduli, která by byť jen náznakem věstila, že tu někdo udržuje tak rozsáhlé domácí muzeum. Připadá mi to trochu škoda, ale bača odmítavě mávne rukou a sáhne na polici pro návštěvní knihu. Sice nemá kvůli ovcím na návštěvy čas, a proto muzeum nepropaguje, na druhou stranu ale hrdě říká, že sbírku zvonců už vidělo čtyřicet tisíc lidí. A protože mu to pálí a já bezpochyby nejsem jediný, kdo se ptá, má už připravenou pádnou a stylovou odpověď:

„Já to říkám tak. Jedna dívka v Šumiaci na zábavy nechodila a první se z ročníku provdala. Když je něco dobré, samo projde světem.“

Šumiac je vesnička schovaná pod Nízkými Tatrami, a když do ní náhodou trefíte, zjistíte, že cesta za kostelem končí. Typická izolovaná obec, kolem které jsou rozházené řídce obydlené lazy. Podívejte se do mapy a takových vesnic na jižních svazích Tater najdete několik desítek. Pro všechny je typická jistá uzavřenost a chvíli trvá, než si vás v hospodě přestanou prohlížet. Když vstoupíte do dveří, krčma obvykle na pár vteřin utichne, což je pro floutka z města trochu depresivní. Co kdyby náhodou vytáhli valašky?

V neděli převládá černá. Po cestičkách se sbírají postavy v tmavých svátečních oblecích a míří do kostela. To není moje romantická vize zemitého tradičního venkova, ale běžný obrázek. Že to bylo před třiceti lety ještě běžnější, to přece nevadí.

V těchto izolovaných vesnicích pod horami, v celém Slovenském rudohoří, a především pod Poľanou, ještě zbytky tradic a ryzího folkloru zůstaly. Nedělní atmosféra uklidňuje. Cinkající stádo ovcí na rozlehlém a prudkém svahu nad hlavou působí sice skoro až kýčovitě, když ho ale pase člověk typu Mikuláše Gigace, všechno je najednou tak, jak má být.

Na základě takových person se v minulosti a za hojné pomoci obrozenců zrodil obrázek typického Slováka, který vydržel dodnes. Ani jsem netušil, že historička Eva Krekovičová to stejně jako mnozí její kolegové nazývá mýtem plebejského národa:

„Vzdali jsme se šlechty, vzdělanců, měšťanů, řemeslníků a všech ostatních vrstev, které nevyhovovaly mýtu slovenské plebejskosti. Nežijeme už sice v 19. století, mentálně je však naše identifikace hluboce zakotvená právě v tomto období.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jánošíci s těžkou hlavou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.