Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Publikace vychází s podporou grantu č. P407/11/0388 GA ČR.

doc. PhDr. Božena Buchtová, CSc.,
prof. PhDr. Ing. Josef Šmajs, CSc.,
doc. MUDr. Zdeněk Boleloucký, CSc.

Nezaměstnanost

2., přepracované a aktualizované vydání

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5192. publikaci

Autorský kolektiv:
doc. PhDr. Božena Buchtová, CSc., Ekonomicko-správní fakulta Masarykovy univerzity v Brně
prof. PhDr. Ing. Josef Šmajs, CSc., Ekonomicko-správní fakulta Masarykovy univerzity v Brně
doc. MUDr. Zdeněk Boleloucký, CSc., Nemocnice Boskovice

Recenzovali:
doc. PhDr. Milica Schraggeová, PhD., Filozofická fakulta Univerzity Komenského v Bratislavě
prof. PhDr. Karel Paulík, CSc., Filozofická fakulta Ostravské univerzity

Odpovědná redaktorka PhDr. Pavla Landová
Sazba a zlom Antonín Plicka
Autor portrétů Lubomír Vaněk
Zpracování obálky Michal Němec
Počet stran 192
Vydání 1., 2013

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover illustration © Eliška Kubínová

ISBN 978-80-247-4282-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-8584-4 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8585-1 (ve formátu EPUB)

Prof. PhDr. Ing. Josef Šmajs, CSc. (1938) je profesorem filozofie na Masarykově univerzitě v Brně. Zabývá se ontologií, epistemologií a filozofií techniky. Zaměřuje se na filozofickou reflexi civilizační krize. Vytvořil originální koncept evoluční ontologie, který vyšel v angličtině (Evolutionary Ontology. Amsterdam – New York: Rodopi 2008), je autorem mnoha knih s ontologickou a ekologickou tematikou, které jsou překládány do jiných jazyků. V roce 1995 vydal knihu Ohrožená kultura, za kterou obdržel Cenu ministra životního prostředí České republiky a jež vyšla roku 2011 již ve třetím českém vydání. Ruský překlad Ohrožené kultury vyšel v roce 2012 v Sibiřské akademii věd v Novosibirsku, kde byl oceněn cenou Knihy roku. Nejširší podobu evoluční ontologie (včetně evoluční gnozeologie a filozofie techniky) obsahuje kniha Filosofie – obrat k Zemi (Praha: Academia 2008). Pro světovou encyklopedii Encyclopedia of Anthropology (2006) zpracoval hesla Culture, Nature, Technology, Environmental Philosophy. Ve vydavatelství Doplněk vydal knihy Filosofie psaná kurzívou (2003), Potřebujeme filosofii přežití? (2008 a 2011) a spolu s I. Klímou a V. Cílkem Tři hlasy (2010). V roce 2012 vydal se spolupracovníky knihu Etika, ekonomika, příroda (Praha: Grada Publishing). Často publikuje v odborných časopisech, spolupracuje se sdělovacími prostředky.

Doc. PhDr. Božena Buchtová, CSc. (1947) je docentkou psychologie na Ekonomicko-správní fakultě Masarykovy univerzity v Brně. Habilitovala se prací K psychické dimenzi nezaměstnanosti. Problémem kultivující role práce pro člověka se výzkumně zabývá od roku 1980, nejprve v řadě gerontologických studií (odchod člověka z aktivní pracovní činnosti do důchodu), pak v souvislosti s transformací české ekonomiky po listopadu 1989. Organizovala tři konference s mezinárodní účastí k tématu nezaměstnanosti – Psychologické a medicínské aspekty nezaměstnanosti (2000), Psychologie a nezaměstnanost. Zkušenosti a praxe (2004), Nezaměstnanost – technologické a sociální proměny práce (2007). Je spoluautorkou a editorkou knihy Nezaměstnanost. Psychologický, ekonomický a sociální problém (Praha: Grada Publishing 2002). Publikovala řadu studií o psychických důsledcích dlouhodobé ztráty práce, spolupracuje na mezinárodních výzkumných projektech. Byla hlavním řešitelem projektu Grantové agentury České republiky č. 407/11/0388 – „Nezaměstnanost a její důsledky pro rodinu a zdraví“.

Doc. MUDr. Zdeněk Boleloucký, CSc. (1936) je vysokoškolský učitel, lékař-psychiatr, psychoterapeut a soudní znalec. Po odchodu do důchodu pracoval ještě sedm let jako primář v nemocnici ve Svitavách, částečně jako psychiatr v nemocnici v Litomyšli a v nemocnici v Boskovicích, kde působí dodnes. Kniha Z. Boleloucký a J. Plevová: Hraniční stavy v psychiatrii (Praha, Grada Publishing 1993) získala Kuffnerovu cenu České psychiatrické společnosti (1994). Jeho psychofarmakologické zájmy odráží publikace J. Plevová a Z. Boleloucký: Psychofarmakoterapie vyššího věku (Praha, Grada Publishing 2000). Kapitolami přispěl do dalších knih nakladatelství Grada Publishing, J. Baštecký a kol.: Psychosomatická medicína (1993), Z. Adam a J. Vorlíček: Obecná onkologie a podpůrná léčba (2003), J. Vorlíček a Z. Adam: Paliativní medicína (1. vyd. 1998, Cena nakladatelství Grada Publishing; 2. vyd. 2005), Z. Adam, P. Ševčík a J. Vorlíček: Kostní nádorová choroba (2005), J. Dolina: Civilizace a nemoci (Praha, Futura 2009). Je čestným členem Společnosti psychosomatických integrací ČLS JEP, členem redakční rady časopisu Activitas Nervosa Superior Rediviva (SAV Bratislava), držitelem pamětní medaile LFMU v Brně (2006), Heverochovy medaile Psychiatrické společnosti ČLS JEP (2011) aj. Problematikou zdraví nezaměstnaných se zabývá od počátku osmdesátých let.

Úvod

Nezaměstnanost v novém kontextu

Práce je něco tak samozřejmého, že zůstává na okraji pozornosti naší moderní vědecké literatury. Proto lze jenom uvítat, že se našla trojice autorů, která se tématu práce dlouhodobě věnuje. Soudím, že se jedná jenom o začátek cesty. Téma práce a nezaměstnanosti je důležité také proto, že v moderní době ztrácí práce za mzdu, typická pro klasický kapitalismus, svůj socializační význam. Věnujeme jí stále menší část času. Je vykonávána ve stále menších, jen nepřímo kooperujících skupinách. Přitom podvědomě cítíme, že je rozdíl mezi prací a zábavou, ale nejsme si jisti tím, co vlastně práce je. Stojíme před potřebou její redefinice.

Musíme si položit otázku, zda je vůbec správné definovat práci pouze ve smyslu trhu. Jak bychom pak nazývali činnost našich předků v raném středověku, kteří byli agrárními samozásobiteli bez jakéhokoli kontaktu s trhem. Pracoval vůbec Robinson Crusoe? Nepochybně tvořil a živil se, to je vše. Stejně tak si musíme položit otázku, zda můžeme považovat za práci činnost vykonávanou v rodině. Udělat palačinku v kuchyni hotelu je práce. Udělat palačinku svým dětem prací není, nebo přece jenom je? Máme považovat za rozhodující charakteristiku práce její odcizenost? Nebo máme považovat za práci činnost vykonávanou v nevládních neziskových organizacích? Je prací aktivní angažování se v politických stranách?

V současné době jsme v další etapě radikálního nahrazování živé práce prací mrtvou. Způsobuje to automatizace a rozvoj informačních technologií. Mrtvá práce tak nakonec proniká i do oblasti intelektuální. Budeme stále více konfrontováni s umělou inteligencí. Ta vtrhne i do hájemství intelektuální práce. Co to znamená pro znalostní ekonomiku, která podle některých představ bude využívat vysoce kvalifikovaných lidí a bude základní formou tvorby bohatství v budoucnosti? Vzniká však otázka, zda je to správná představa, zda se tu nepřehlíží příroda a lidská biologická přirozenost.

Myslím si, že budoucí pracovní trh bude sice trhem lidského kapitálu (jakkoli nemám toto sousloví rád, neboť v jeho sémantickém jádru je obsažen princip dehumanizace), ale znalostní ekonomika nebude ekonomikou v současném slova smyslu. Nebude hospodářstvím, kde symboly budou manipulovány kvalifikovanými lidmi.

Jednou z charakteristik ekonomiky budoucnosti bude jistě schopnost manipulovat s informacemi, ale je otázkou, kdo bude s těmito informacemi manipulovat. Zda to budou přímo lidé, nebo složité expertní systémy založené na umělé inteligenci. Tato zdánlivě teoretická otázka byla takřka vyřešena šachovým utkáním mezi Garrym Kasparovem a počítačem deep blue. Byl to počítač, který zvítězil nad nepochybně geniálně nadaným člověkem.

Závěr je poměrně zřejmý. Moderní trh práce bude charakterizován odbouráváním potřeby rutinní intelektuální práce. Přibližně tak, jak se to nyní děje s prací fyzickou. Je to zřejmé všude. V bankovnictví, kde každý bankomat je toho němým svědkem, na letišti, v moderním metru bez řidiče. Se stále větší vehemencí vstupuje tento trend do informatiky prostřednictvím automaticky se programujících systémů, do projektování, do medicíny v podobně expertních diagnostických systémů. Intelektuální rutina, podobně jako kdysi fyzická námaha, je stále více ohroženým druhem práce a její prostor se bude zužovat. Stručně řečeno, na pracovní trh, a nejen na něj, nýbrž i do lidského života, vstoupí umělá inteligence. Stojíme stále ještě na samém počátku tohoto procesu, ale již je to zřejmé.

Jaké budou sociální a politické důsledky těchto procesů, to je v mlhách. Co to může znamenat pro přírodu a lidstvo, pro lidskou práci? Zdá se, že budoucnost bude patřit několika skupinám lidí. Kvalifikovaným řemeslníkům, lidem, kteří takzvaně myslí rukama a jejichž kvalita spočívá v originální rovnováze dvou kvalifikovaných rutin: intelektuální a fyzické. Dále lidem schopným vysoké míry intelektuální tvořivosti a lidem dobře vybaveným schopností vyšších mravních citů. Prostě všem těm, jejichž dovednosti lze jen těžko algoritmizovat.

Vraťme se znovu k otázce – co je naší lidskou charakteristikou? Je to nepochybně aktivita, potřeba přiměřené pracovní seberealizace. Ale lidí na planetě přibývá a dnešní technický pokrok lidskou práci stále více nahrazuje. Vzniká tak dříve neznámý problém, co budou dělat lidé, kteří odcházejí z pracovního procesu, ale jejichž somatické intelektuální potence jsou v každé populaci distribuovány v souladu s lidskou přirozeností. Budou moci všichni vyhovět komplexním nárokům tvůrčí duševní práce? Terciární sféra, jak v první kapitole píše J. Šmajs, se tak „uzavírá pro část populace, která pro ni nemá příslušné osobnostní – geneticky, výchovně a vzdělanostně podmíněné – předpoklady“.

Zánik intelektuální rutiny prostřednictvím umělé inteligence může tuto situaci jen dále vyostřit. Lidé v podstatě nebudou potřeba jako producenti věcí a služeb, ale zůstanou jejich konzumenty. Pominu-li otázku, že další ekonomický růst zaměřený na osobní spotřebu nutně zpustoší planetu, pak nezaměstnanost, nespokojenost a narušení zdraví velké části populace se stanou hlavními problémy budoucnosti. To je důsledek nastupující deekonomizace práce. Nyní stojíme na předělu. Doufám, že nalezneme humanistickou odpověď.

Vladimír Špidla

Předmluva

Od doby prvního vydání knihy Nezaměstnanost. Psychologický, ekonomický a sociální problém uplynulo deset let. Česká ekonomika procházela sice v minulém desetiletí obdobím růstu a relativní stability, ale spolu s jinými technicky vyspělými zeměmi je po roce 2008 vystavena účinkům světové ekonomické krize. Také nezaměstnanost, kterou ještě v první polovině dvacátého století vyvolávaly přechodné krize z nadvýroby, se v jednadvacátém století stává jevem trvalým, důsledkem nesprávně zaměřené vědy a technického pokroku.

V knize rozvíjíme předpoklad, že lidská produktivní práce je biologicky zakotvená, že je funkční náhradou fyzické námahy našich předků při obstarávání potravy a udržování života. Dnes už sice práce není jen produktivní prací zemědělskou, řemeslnou a průmyslovou. Stále více jde o zvláštní neproduktivní práci kulturně správní a podpůrnou, kterou si vynucuje rostoucí složitost kultury. Převaha administrativně obslužné práce udržuje v chodu globalizovanou společnost, podporuje expanzi kulturního systému, který vyžaduje mnohem více úzce specializovaných lidí, ochotných prodávat své síly modernímu leviatanu – spotřební predátorské kultuře. Také proto je dnes kulturní systém ohrožen dvěma základními způsoby: 1. Nahrazování produktivní práce technikou stále rychleji rozbíjí jedinečné přírodní bytí a vyhrocuje konflikt kultury s přírodou. 2. Omezená nabídka produktivní i kulturně obslužné práce jednu část populace zbavuje seberealizace a hromadí v ní potenciál společenské křivdy a destruktivity a druhou část populace vystavuje tlaku nepřirozené psychické zátěže. Obě tyto části jsou však obětí téže protipřírodní ekonomické prosperity.

Vzniká situace, kdy průměrně disponovaná a vzdělaná pracovní síla již nenajde uplatnění ani v klasickém zemědělství a řemesle, ani v továrnách. Tato odvětví dnes zaměstnávají jen menší část práce schopné populace. Ale také v terciární oblasti se zužují možnosti uplatnění méně socializovaných, tj. méně „komerčně nadaných“ lidí na trhu práce. Požadavek trvalé expanze kulturního systému klade nárok, který předem vylučuje každého, kdo z hodnotových a morálních důvodů nehodlá prodat svou duši ďáblu – nechce se podílet na prohlubování konzumního charakteru dnešní protipřírodní kultury. Pro predátorskou kulturu, jejíž populace trvale roste, vzniká zcela nová forma jejího ohrožení: vedle zániku potřeby tradiční lidské produktivní práce současně vzniká obecně nesplnitelný nárok na kvalitu neproduktivní duševně pracující síly.

Ani záměrně kulturně formované lidské bytostné síly, jejichž biologický základ příroda neomylně distribuuje podle Gaussovy křivky, nemohou vyhovět komplexním emocionálním a intelektuálním nárokům bezprostředně neproduktivní duševní práce. Terciární sféra se tak uzavírá pro část populace, která pro ni nemá příslušné osobnostní – geneticky, výchovně a vzdělanostně podmíněné – předpoklady. Na jedné straně se sice formálně zvyšují nároky na vzdělání a požadují se různé formy školení a přeškolování, na druhé straně ale je téměř jisté, že komplexní psychické predispozice lidí pro život v protipřírodní kultuře klesají. Pro značnou část populace to vytváří bariéru, nejistotu, trvalé napětí a stres.

Dnes, kdy se poptávka po lidské práci dramaticky snižuje či v jistých segmentech ekonomiky tradiční živá práce mizí, se zpožděním rozpoznáváme, čím vším byla tradiční práce v životě člověka a lidské společnosti. Zjišťujeme, že práce není pouze kategorií ekonomickou, ale také obecně kulturní, antropologickou, psychologickou a medicínskou. Pod tlakem zhoršování duševního zdraví nezaměstnaných a sociálně vyloučených lidí hájíme názor, že práce by měla náležet do souboru základních lidských práv a svobod. Právo na přiměřenou práci, nezávisle na přehlíživém postoji ekonomů, je předpokladem lidské svobody. I když ekonomická věda pojímá práci jen jako součást ostatních výrobních nákladů, tvrdíme, že práce je spjata s biologickou konstrukcí člověka, že přímo souvisí se zdravím, štěstím a sebeúctou lidí. Zánik potřeby plnohodnotné práce je proto jedním z faktorů, které ponižují člověka a poškozují společnost. Vysoká míra nezaměstnanosti nepříznivě ovlivňuje společenské klima, zhoršuje hospodářskou situaci států, spokojenost a zdraví lidí. Ztráta práce však především ponižuje člověka, který umí a chce pracovat, narušuje jeho psychickou pohodu, poškozuje život jeho rodiny.

Naše i zahraniční poznatky potvrzují, že ztráta práce znamená pro jedince nejen pokles životní úrovně (hraničící s chudobou), ale také řadu dalších negativních osobnostních změn. Psychologické výzkumy dlouhodobě nezaměstnaných lidí zjišťují jejich hlubokou deprivaci (strádání) ze ztráty práce, pokles sebevědomí a sebeúcty, pocity neužitečnosti a beznaděje. Potvrzují pokles sociálního statusu nezaměstnaného, který je často doprovázen jeho ponižující stigmatizací. Nezaměstnanost působí ovšem selektivně a postihuje především tzv. rizikové skupiny lidí. Přispívá tím ke vzniku současné třídy deklasovaných, tj. lidí se zkušeností dlouhodobé nezaměstnanosti, bez kvalifikace a pracovních dovedností, kteří žijí mimo pracovní trh a jsou trvale závislí na systému podpor.

Zjišťujeme, že ztráta práce vyvolává patologické symptomy na dvou úrovních: v rovině jedince se jedná o dezintegraci osobnosti, o výrazně dysfunkční chování, zdravotně psychické i tělesné potíže, problémy v rodině; v rovině společnosti jde o zvýšenou konzumaci alkoholu, nikotinu a drog (zejména u mladých lidí), vyšší nemocnost a spotřebu léků, vyšší výskyt sebevražedných pokusů, zvýšenou kriminalitu a násilí, rasové a meziskupinové konflikty.

Ke spolupráci na komplexním problému nezaměstnanosti se sešli odborníci, kteří fenomén práce a její ztráty přibližují v jeho filozofickém, psychologickém a medicínském kontextu. Hlavní pozornost je však věnována psychologickým a zdravotním důsledkům dlouhodobé ztráty práce.

Analýza problému nezaměstnanosti je rozšířena o ukázky textů z klasických studií a literatury z období velké hospodářské krize třicátých let dvacátého století.

Publikace je určena studentům společenskovědních oborů, pracovníkům ve státní správě, vedoucím pracovníkům na všech stupních řízení, ale i všem občanům České republiky, kteří jsou zneklidněni nejasnou perspektivou člověka a kultury na Zemi a kteří se potřebují orientovat v nynější spotřební společnosti i na trhu práce.

V Brně 22. 10. 2012

Božena Buchtová, Josef Šmajs

1. Lidská práce – málo známý fenomén kultury

Josef Šmajs

Ještě nedávno se v části světa při slavnostních příležitostech hrála a zpívala Píseň práce. Mnozí pamatujeme rozjásané prvomájové průvody v ulicích našich měst. Nerudův fejeton První máj 1890 byl samozřejmou součástí školní výuky. A dnes – mlčení, podivné vyčkávání. Pro pochopení nejasné role práce v kultuře se pokusíme objasnit pět úzce souvisejících problémů: 1. podstatu práce; 2. souvislost práce, lidské přirozenosti a přírody; 3. proměny technologického obsahu práce; 4. souvislost práce s kulturou; 5. možnost návratu živé lidské práce do biofilní kultury.

Budeme vycházet z předpokladu, že lidská produktivní práce je biologicky zakotvená, že je funkční náhradou fyzické námahy našich předků při obstarávání potravy a udržování života ve volné přírodě. Proto ji považujeme za skryté pouto člověka s přírodou. Dnes sice práce nezajišťuje jen fungování hospodářských procesů, tj. nejde již primárně o zemědělskou, řemeslnou a průmyslovou práci produktivní. Stále více jde o zvláštní neproduktivní práci kulturně podpůrnou a správní, kterou si vynucuje umělá povaha kulturního systému. A v takové práci se již nejedná o kultivující interakci člověka s vnějšími přírodními silami. Dnešní administrativně obslužná práce ztratila někdejší kreativitu lidských technických dovedností. Udržuje v chodu globalizovanou společnost, podporuje expanzi protipřírodního kulturního systému, který, jak se pokusíme ukázat, vyžaduje stále více úzce specializovaných lidí, ochotných prodávat své síly modernímu leviatanu – kapitalistické predátorské kultuře. Také proto je dnes kulturní systém ohrožen dvěma základními způsoby: 1. Nahrazování produktivní práce technikou stále rychleji rozbíjí jedinečné přírodní bytí a vyhrocuje konflikt kultury s přírodou. 2. Omezená nabídka produktivní i kulturně obslužné práce jednu část populace zbavuje seberealizace a hromadí v ní potenciál společenské křivdy a destruktivity a druhou část populace vystavuje tlaku nepřirozené psychické zátěže. Obě tyto části jsou však obětí téže protipřírodní ekonomické prosperity.

1.1 Podstata práce

Práci pojímáme jako způsob, jímž biologický druh člověk – prvek přírodního systému, ale i jediný tvůrce kultury – vnucuje svou vůli (individuální či kolektivní) části okolní přírody, tj. původně plně přírodním strukturám a procesům.1 Vlastní pracovní proces, řečeno jen přibližně, probíhá tak, že člověk ovládne nejprve sám sebe, tj. své vlastní bytostné síly. Ovládne přírodní síly uvnitř svého organismu, a to nejen síly mentální, nýbrž i síly fyzické, a teprve s jejich pomocí přinutí okolní fyzické struktury a aktivity účelově působit či přijmout požadovanou formu, kulturní záměr, novou in-formaci.

Podle současných vysokoškolských učebnic ekonomie jsou základními výrobní faktory půda, práce a kapitál. I když pomineme, že jde o pojmově zastaralý způsob postižení přírodních a kulturních činitelů výroby, nemůžeme přehlédnout, že současná ekonomická věda primární přírodní faktory podceňuje (staromilsky připomíná jen „práci“ půdy a práci člověka) a že naopak nepřiměřeně velkou váhu přikládá sekundárnímu kulturnímu faktoru – nepřírodně pojatému kapitálu.2

Teprve dnes, kdy se poptávka po lidské práci dramaticky snižuje či v jistých segmentech ekonomiky tradiční živá práce mizí, se zpožděním rozpoznáváme, čím vším byla tradiční práce v životě člověka a lidské společnosti. Zjišťujeme, že práce není pouze kategorií ekonomickou, ale také obecně kulturní, ekologickou, antropologickou a medicínskou. Pod tlakem zhoršování duševního zdraví nezaměstnaných a sociálně vyloučených lidí musíme uznat, že se práce stala kulturní reprodukční potřebou našeho druhu , a že proto právem náleží do souboru základních lidských práv a svobod . 3 Právo na přiměřenou práci, nezávisle na spekulacích ekonomů, je totiž předpokladem lidské svobody. 4 Navzdory tomu, že ekonomická věda pojímá práci jen jako součást ostatních výrobních nákladů (jako objektivní výrobní faktor), tvrdíme, že práce je spjata s dynamickou biologickou konstrukcí člověka, že přímo souvisí se zdravím, štěstím a sebeúctou lidí . Zánik potřeby plnohodnotné práce je proto jedním z faktorů, které ponižují člověka a poškozují společnost. Úbytek nabídky produktivní práce v kombinaci s růstem práce schopné populace vytváří potenciálně výbušnou situaci, která poprvé ohrožuje kulturu jako celek. 5

Po celá staletí pohlíželi lidé na práci jako na samozřejmou podmínku života, jako na způsob získávání obživy a náplň všedních dnů. Práci vysoce hodnotil už mýtus, oceňovala ji stará náboženství i první filozofové. V buržoazním společenském systému, v němž po krátkém manufakturním období vznikají v Evropě podmínky pro tovární velkovýrobu, se lidská schopnost pracovat poprvé stává specifickým obchodním artiklem, zbožím. Sociální nerovnost prodávajícího a kupujícího, vysokou antropologickou a kulturní hodnotu práce zakryje ovšem fakt, že se práce se na trhu nabízí a prodává jako každé jiné zboží.

I když cena lidské práce, tj. mzda dělníků, na počátku buržoazní epochy kolísala v závislosti na nabídce pracovních příležitostí a poptávce lidí po práci, v chudé netechnické společnosti byl objem potřeby práce v zemědělství a v průmyslu přibližně úměrný růstu populace. Ještě do poloviny 20. století v Evropě existovala jen přechodná nezaměstnanost, kterou vyvolávaly občasné politické a hospodářské krize. V zemědělství a v průmyslu až do nedávné doby pracovala téměř veškerá práce schopná populace. Teprve nezaměstnanost na přelomu 20. a 21. století je systémová, vynucená predátorským charakterem kultury.6 Ekonomický princip zisku, který je konkretizací tohoto paradigmatu, nutí podnikatele k úsporám výrobních nákladů i za cenu snižování počtu zaměstnanců. A to ukazuje, že nynější typ kultury, který namísto zdraví a štěstí lidí preferuje jen výnos podnikání a vědeckotechnický pokrok, neodpovídá ani Zemi, ani lidským biologickým potřebám. Zdá se, že bez změny predátorského paradigmatu nynější hospodářství trvalou práci společenské většině nepřinese.7

Pro klasickou ekonomickou vědu byla práce zdrojem národního bohatství. Na počátku buržoazní epochy, tj. v období obratu filozofie k člověku, se národohospodáři snažili pochopit obecně pociťovanou důležitost fenoménu lidské práce. Vedle již dříve uznané produktivní schopnosti půdy a lidské biotické práce zemědělské, na kterých bylo založeno vesnické naturální hospodářství, se v teoretické reflexi (pomineme-li merkantilismus a fyziokraty) počala uznávat také produktivní síla lidské individuální práce abiotické, nejprve řemeslné. Tímto posunem důrazu se ovšem podíl přírody na tvorbě kulturních statků, který vždy komplikoval ekonomické vyjádření zisku, na první pohled vyloučil. Nikoli příroda, ale pouze lidská práce, za kterou se podle většiny ekonomů dělníkům řádně platilo, byla nakonec uznána za obecnou podmínku fungování národního hospodářství, za zdroj bohatství národů.8

Teprve vytvořením společnosti hojnosti (Galbraith), která problém vykořisťování dělníků otupila tím, že vysoká konečná spotřeba se poprvé rozšířila na celou technicky vyspělou společnost, se i ve vztahu k práci cosi mění. Ekonomika počne okázale pohrdat přírodou i prací, neboť rozpozná, že ji ve finančním vyjádření pohání osobní spotřeba lidí. Ta se stává právě takovou podmínkou růstu výroby, jakou předtím byla všeobecná chudoba.9 A nárůst spotřeby je důkazem, že ekonomika v predátorském duchovním paradigmatu dokáže vykořisťovat nejen člověka, ale také planetu Zemi. Svými prostorovými, energetickými a látkovými nároky vyvolává však protipřírodní ekonomika takovou devastaci svého přírodního hostitelského prostředí, že tuto fázi její expanze musíme chápat jako šestou geologickou etapu hromadného vymírání biologických druhů.10 Filozofická ontologie se proto musí ptát, jaký typ kultury a jaká práce mohou zajistit důstojnou lidskou existenci, aniž by zanikly podmínky obyvatelnosti Země.

Strmý růst produktivity práce při současném poklesu pracovních příležitostí obnažil tedy neudržitelnost předpokladu, že pouze lidská práce je zdrojem hmotného bohatství. Jako by proti většinovým ekonomickým názorům ústy kritiků promluvila sama příroda. Vždyť už na počátku novověkých ekonomických úvah stála geniální myšlenka anglického ekonoma Williama Pettyho, že „práce je otcem a příroda matkou všeho bohatství“. Tuto dnes už téměř zapomenutou tezi vyslovil autor, 11 který také patrně jako první odhalil, že cenu výrobku určuje množství člověkem vynaložené práce. Idea, že cena zboží je závislá na množství v něm obsažené práce, se dnes jeví jako částečně poplatná počátku buržoazní epochy, v níž se ještě hojně vyrábělo z obnovitelných přírodních látek a v níž podíl živé lidské práce na výrobku převažoval. Teze o strukturní jednotě práce a přírody, později rozvíjená zejména francouzskými fyziokraty, je ovšem výrazně nadčasová. Ukazuje, že kulturní hmotné bohatství vytváří účelově orientovaná aktivita přírody , a to přírody uvnitř nebo vně člověka . Sděluje nám, i když to neradi slyšíme, že naše pomíjivé bohatství stále více pochází z  olupování omezeného zdroje : planetárního přírodního systému. 12

Připomeňme si, že vlivem rozšíření karteziánského a osvícenského myšlení došlo v Evropě nejen k obecnému nezájmu o přírodu (o bezduchou hmotu, předměty, síly a jejich účinky), ale i ke ztrátě schopnosti správně chápat její aktivitu, kreativitu a produktivní schopnost. Klasičtí ekonomové (Smith, Ricardo), ale i filozofové, např. G. W. F. Hegel či španělský myslitel José Ortega y Gasset, měli sice smysl pro význam lidské produktivní práce, ale nikoli smysl pro analogické pochopení aktivity a tvořivosti přírody.13 Snad i proto stojí dosud příroda v ekonomických vědách, až na výjimky, mimo teoretickou pozornost hlavních autorů.14 Hospodářská činnost se sice od počátku rozvíjí uvnitř a na úkor přírody (víme, že ekonomika je současně subsystémem kultury), ale heslo „příroda“ marně hledáme ve věcném rejstříku reprezentativních vysokoškolských učebnic.15

Práci v novověkém ekonomickém i filozofickém pojetí, pomineme-li Marxův problém odcizení, vykořisťování a technologického útlaku dělníků, nejprve provázejí jen pozitivní ekonomické atributy. Je to pochopitelné. V relativně chudých společnostech se produktivita (účinnost) práce stává měřítkem úspěšnosti farmářů, řemeslníků, firem, národních ekonomik i celých společenských soustav. Proto teprve v souvislosti s technickým pokrokem, který užitím energie fosilních paliv zvýšil produktivitu práce o desítky a stovky procent a který prohloubil příznaky ekologického ohrožení, střídá glorifikaci práce zdvořilé mlčení.

Ekonomické vědy, jejichž předmětem vždy byly pouze hospodářské procesy, nikdy vážně nezkoumaly, co práce je, jak práce souvisí s přírodou, s lidským organismem, zdravím a štěstím, s technickým pokrokem, s perspektivou společnosti. Patrně by musely přiznat, že potrvá-li fascinace ekonomické sféry fiskálními hledisky, vědeckým a technickým pokrokem, bude na jedné straně množství produktivní práce trvale klesat, tj. dále poroste nezaměstnanost a nespokojenost lidí, a na druhé straně se bude prohlubovat nevratné pustošení Země.

1.2 Souvislost práce, lidské přirozenosti a přírody

Vzdálený biologický předchůdce člověka a primátů žil sice již výrazně společensky, ale potravu i odpočinek si zajišťoval podobně jako dnešní primáti. Nocoval ve větvích stromů, a nemusel proto důmyslně chránit svá mláďata proti šelmám, jak je později primitivními příbytky a ohradami chránili vzpřímení hominidé v tropické africké savaně.16 Díky zvláštním okolnostem, které dobře neznáme, se však současný cromagnonský člověk (a částečně už homo erectus) postupně prosazoval jako kulturně tvořivý živočišný druh. Jako jediný druh se totiž počal přirozenému prostředí přizpůsobovat tím, že se mu biologicky jako by „nepřizpůsoboval“, že mezi sebe a přírodu vsouval kulturní systém – druhovou aktivitou vytvářené umělé prostředí. Vyjádříme-li to poněkud jinak, v důsledku biologické predispozice k ofenzivní adaptivní strategii se našemu druhu daří vytvářet nebiologicky organizovaný útvar – nadosobní vnější tělo – kulturu. A tímto umělým tělem, mnohem efektivněji než vlastním biologickým tělem, se dokáže adaptovat na nejrozmanitější ekosystémy různých zeměpisných šířek planety.

V důsledku své biologické predispozice k ofenzivní adaptivní strategii byl tedy člověk jediným živočišným druhem, jemuž se podařilo zapálit ještě jednu evoluci, přírodou sice umožněnou, ale odlišně tvořivou, a o několik řádů rychlejší evoluci sociokulturní. A právě touto druhou evolucí, která přírodu rekonstruuje pro jeden druh, tj. podle jím určených pravidel, započala nejen pozoruhodná éra člověka, ale bohužel i kritické období v dějinách Země. Přestože žádný druh, který existenčně závisí na biosféře, nemůže vzít svůj osud do vlastních rukou, člověk to učinil. Kulturou lehkomyslně rozbíjí jen jednou evolučně vytvořené struktury a nahrazuje je umělým bytím. Toto bytí, které štěpí původně jednotnou Zemi, a které se proto po lidském druhovém zániku nezachová, však stále obtížněji reprodukuje.

Lidské artefakty se totiž „pečou z téže mouky“, z jaké se kdysi pekly struktury přirozené.17 A protože tato pomyslná mouka (prvky periodické soustavy, které vznikaly v nitru hvězd první generace) byla již přirozenou evolucí vestavěna do neživých a živých struktur zemského povrchu, rozšiřování kulturního bytí způsobuje destrukci a úbytek bytí přírodního; vyvolává poškozování živé i neživé přírody.18

V pozadí výjimečné onticky tvořivé schopnosti člověka jako druhu stojí patrně velké ekosystémové změny na konci třetihor: ústup pralesních ekosystémů a vznik otevřené savany v tehdejší relativně uzavřené oblasti rovníkové východní Afriky. Geneticky reprodukované kulturní preadaptace našich biologických předků, k nimž patří intenzivní sociální způsob života, vzpřímená chůze, barevné stereoskopické vidění a schopnost přesné koordinace pohybů rukou vysoce výkonným mozkem, byly patrně evoluční odpovědí na tyto změny. Následné zvětšení mozku bylo sice také důležitou evoluční inovací, ale, zdá se, nemohlo být prvotním impulzem velké strukturní přestavby lidského organismu.19

1.2.1 Práce a lidská přirozenost

Lidskou přirozeností rozumíme souhrn relativně stálých znaků našeho biologického druhu, tj. přibližně všechno to, co obsahuje a předurčuje lidský genom. Také ostatní živé systémy mají analogickou přirozenost, zapsanou v genomu příslušného druhu. Zvířata jsou svým genomem „konstruována“ v souladu s okolní přírodní realitou, s níž jsou sourodá i svými vrozenými životními nároky a aktivitami: způsobem obstarávání potravy, pohybem, odpočinkem i chováním vůči vlastnímu druhu, predátorům, parazitům, krajině, podnebí atp. Prostřednictvím sítě abiotických a biotických vazeb jsou proto dokonale konstruologicky vřazena do struktury Země, do složitě funkčně uspořádaného systému biosféry, kde existují vztahy spolupráce i boje, závislosti i dominance, parazitismu i koexistence, koevoluce i kompetice.

Závislost našich přímých předků (hominidů) na přírodě byla od počátku komplikovanější. Již jsme uvedli, že velká somatická přestavba jejich organismu, kterou patrně vyvolal ústup pralesních ekosystémů v oblasti rovníkové východní Afriky, si vynutila i nový typ jejich adaptivní strategie.20 Namísto přizpůsobování se pomalými adaptivními změnami, jejichž rozsah je geneticky omezený, byli naši předkové před přibližně dvěma miliony let vybaveni schopností adaptovat se rafinovanějším způsobem: genomem podmíněnými proměnami svého chování, úpravami okolního prostředí za pomoci myšlení a nástrojů, přesnější a efektivnější komunikací a spoluprací.

Životní prostředky, které prvním lidem nebyla s to poskytnout přirozená produktivita místních ekosystémů, si už jednoduché kultury opatřovaly vlastní produktivní činností: nejprve lépe organizovaným lovem a později, v souvislosti s ústupem poslední doby ledové (kdy se travní porosty šířily za mizejícími ledovci), pastevectvím a zemědělstvím. 21 V dlouhém období lovectví a sběračství, jistě spojeném s namáhavým sledováním pohybu lovených či chráněných zvířat (jak se to dochovalo u severských Laponců), výroba, úprava a používání pomůcek pro kočovný život patrně netvořily tak výraznou část aktivity lidí.

I když má nezbytnost fyzické námahy (práce) u člověka patrně biologický základ, teprve v zemědělství vzniká a v různých morálních a náboženských regulativech se fixuje potřeba či dokonce povinnost člověka pracovat. Vznik zemědělství proto způsob života kvalitativně změnil. Námaha, napětí a vzrušení, které vyvolával lov, nahradilo bezpečnější pastevectví a primitivní obdělávání půdy. Práce se stala náplní většiny všedních dnů. Počala strukturovat den, týden i rok. A již někde zde patrně vzniká nejen první společenská dělba práce (např. mezi zemědělstvím a domáckým řemeslem), nýbrž i silná pozitivní vazba člověka na práci, nová kulturní potřeba, doprovázená hormonální závislostí a stavy biologické libosti. Libost jako zvláštní psychická odměna za pracovní námahu může částečně kompenzovat vynaložené úsilí, může vyvolávat pocit sladké únavy po těžké či zajímavé práci. Proto také odčerpávání nadbytečné životní energie víceméně trvalou prací mužské části populace mohlo předcházet možným sporům uvnitř společenství, mohlo přispívat k integraci tehdejších nepříliš početných neolitických vesnic.

Z výše uvedených souvislostí současně vyplývá, že přirozená, spontánně konstitutivní aktivita přírody byla sice s to vytvořit jedinečný biologický organismus dnešního člověka (včetně struktury jeho psychiky a pocitu potřeby fyzické i psychické zátěže), ale nikoli již kulturu jako druhou determinační základnu jeho života. Lze to říci také tak, že genetická paměť našeho druhu, která je biologicky anticipativní, protože rámcově kóduje i proces lidské ofenzivní adaptace včetně individuální ontogeneze, jakoby „očekává“, že se člověk setká nejen s přirozeným prostředím, nýbrž i s prostředím, které on sám teprve vytvoří – s kulturou. Snad i proto část lidských vlastností a naprostá většina lidských kulturních potřeb vzniká až v důsledku socializace a práce člověka (jako jedince) v kultuře, až v důsledku zpětného působení kultury na člověka.22

Právě působení kultury na člověka může vyvolávat dojem, že potřeba pracovat, onticky přetvářet svět, je pouze výsledkem výchovy a stimulujícího vlivu rodinného a kulturního prostředí, či dokonce jen náboženského přesvědčení.23 Znovu proto připomínáme náš názor, že potřeba přiměřené fyzické námahy je zakotvena již v konzervativním genomu člověka. Biologická konstrukce člověka (jeho fenotyp) byla uzpůsobena pro neustálý pohyb a námahu. Tak jako normální a zdravý organismus každého biologického druhu pasivně nečeká na podněty z vnějšího světa, nýbrž je spontánně sebezáchovně aktivní, také zdravý člověk má vedle hladu a žízně nutkavou potřebu účelové přetvářecí aktivity, spojené s poznáváním, tvorbou, hrou, komunikací, námahou a odpočinkem – potřebu práce. Za normálních podmínek pociťuje přetlak vnitřních sil, nereflektovaně vyhledává to, co lze ve vnějším prostředí poznat, technologicky využít a změnit, čemu může vtisknout svou pečeť. Jeho energetický přísun ve formě potravy jako by trvale převyšoval existenční nároky jeho organismu v tzv. režimu chodu naprázdno. Práce – fyzická i duševní – však patrně působí i jako návyk, droga. Může lidský organismus přetěžovat, ale také zjednávat jeho dočasnou rovnováhu v celkové dynamické nerovnováze prostředí, vyrovnávat jeho vnitřní tenze, probouzet provokativní nejistoty, zajímavé otázky i povznášející stavy lidské mysli. Rovněž dnešní obliba kutilství, zahrádkaření a chalupaření ukazuje, že fyzická práce může člověka načas osvobodit od nepříjemných tlaků na výkon orientované technické kultury.

Člověk sběrač a lovec, který byl dlouho součástí přirozených ekosystémů biosféry, žil z normální přírodní nadprodukce, takže to, co jeho organismus z přírody čerpal, také přírodě v přirozené podobě vracel. Vracel jí výsledky svého biologického i kulturního metabolismu ve formě, která byla s neživou i živou přírodou onticky slučitelná. A tato forma převážně biotické závislosti jednoduché kultury na přírodě se v modifikované formě reprodukovala i v pozdější neolitické společnosti. Ta sice už zjednodušovala přirozené ekosystémy (např. vypalovala lesy, hubila snadno polapitelná zvířata i velké predátory) a byla nucena reprodukovat svou jednoduchou materiální kulturu (zejména sídla, chovaný dobytek, zemědělské stavby, rybníky, cesty, nářadí), ale produkty metabolismu lidí a zvířat, ani obnova převážně biotické („dřevěné“) materiální kultury biosféru vážněji nepoškozovaly.24 Také proto nemusely být tyto dva různé metabolismy (přirozený a umělý) až do začátku 20. století důsledně oddělovány. Spotřební zátěž přírody zhruba až do poloviny 20. století nezahrnovala umělé hmoty, pro přírodu neznámé chemické sloučeniny, ani energeticky náročnou spotřební techniku a její zplodiny, tj. byla zátěží převážně biotickou.25 Ekonomické vědy však nezajímá ani konflikt dvou metabolismů (přirozeného a umělého), ani problém odlišnosti produktivní a spotřební zátěže přírody. Tyto dvě různé složky zátěže, které se zřetelně formovaly už v minulém století, teprve dnes svým synergetickým účinkem přírodu poškozují. 26

1.2.2 Práce a příroda

Vztah práce a přírody zakrývá fakt, že hospodářské a spotřební aktivity v průběhu lidských dějin spolu s lidskou populací prostorově expandují, získávají vyšší účinnost a samovolně se strukturují. Jestliže lovecko-sběračská ekonomika uspokojovala základní potřeby malých populací lidí (potravou, ošacením, nástroji a zbraněmi), které ve formě polotovarů v omezené míře nabízela přirozená produktivita pozemské přírody, pak biotická ekonomika neolitická už z velké části spočívala na záměrné individuální či společenské produkci potravin a dalších životně nezbytných látek.27

Přehlížený společenský význam zemědělství musíme i dnes připomínat minimálně ze tří důvodů: 1. pouze produkce biologicky nezávadných potravin a krmiv může dlouhodobě reprodukovat lidský život; 2. už jednoduchá zemědělská práce umí přirozenou biotickou produktivitu přírody usměrnit a posílit tak, aby mohla i bez většího poškození zeměkoule uspokojovat životní potřeby neustále rostoucí městské populace;28 3. patrně jen návrat organických látek do půdy při klasickém hospodaření může uzavřít umělý kulturní koloběh látek tak, aby se podobal tomu, jaký sama příroda využívá v přirozených ekosystémech.

Již jsme uvedli, že hospodaření, které produkuje všechno to, co nemůže produkovat příroda, a které usnadňuje biologickou a společenskou reprodukci našeho druhu, je zvláštní „látkovou výměnou“ nesvébytného kulturního systému se starší, širší a plně svébytnou přírodou. Pomyslným „žaludkem“ velkého těla kultury – jeho zažívací soustavou – je totiž ekonomika. Z tohoto hlediska se celý kulturní systém jeví jako velký „neživý parazit“ planety Země, který sice závisí na živé i neživé přírodě, ale jehož umělý látkový metabolismus se rozšiřuje a od metabolismu živých systémů se stále více odklání.

Ve spotřební společnosti abiotické hojnosti je umělý kulturní metabolismus už do té míry rozsáhlý a od přírody kvalitativně odlišný, že planetární metabolismus živých systémů, jemně evolučně sladěný s abiotickými strukturami Země, vážně poškozuje. V přirozeně formovaném prostředí musí totiž lidská práce, která zhodnocuje původně přírodní proces či předmět pro kulturu, příslušnou evolučně vytvořenou strukturu (skálu, strom) nutně znehodnocovat pro přírodu. Práce, zejména práce řemeslná a průmyslová, musí rozbíjet celistvost a integritu přírodních předmětů a procesů, oslabovat přirozené ekosystémy. I když to ve zdravé a málo narušené přírodě bylo pro rozšiřování populace našeho druhu „oprávněné“ a v měřítku planety téměř neznatelné, v přírodě kulturou obsazené a dobyté nadměrná hospodářská činnost (provázená nesmyslnou spotřební aktivitou) přírodu destabilizuje.29

Hospodářská činnost totiž organismy, přírodní struktury a procesy z přirozené souvislosti (z přírodního řádu) vytrhuje, upravuje je a orientuje je jiným (nepřírodním) směrem. Musí jim „přidat hodnotu“. V ekonomické teorii, ačkoli to zní neuvěřitelně, příroda zatím hodnotu sama o sobě nemá. V pracovní teorii hodnoty přidává hodnotu přírodním strukturám teprve lidská práce, tj. účelově zaměřené přírodní síly uvnitř člověka. Iluzi zhodnocování přírody lidskou prací totiž napomáhá fakt, že přírodní procesy nebo předměty ve své většině nemohou lidské kulturní potřeby uspokojit přímo. Některé přírodní produkty mají sice ničím nenahraditelnou užitnou hodnotu (např. čistý vzduch, voda, příznivé klima), ale podle dnes platných ekonomických teorií nemají (neměly by mít) hodnotu kulturní.30

Podle konvenčního ekonomického myšlení je tedy výroba prostředkem kulturního „zhodnocování přírody“. Ale hlubší podstata problému, kterou ekonomické teorie zamlčují, spočívá v tom, že proces zhodnocování přírody z hlediska kultury je fakticky jejím ničením a znehodnocováním z hlediska přírody. Je už příznačné, že nikoli ekonom, ale existenciální filozof (Hannah Arendtová) dokáže pravdivě ukázat přírodní stránku práce. „Práce stejně jako spotřeba jsou primárně stravujícími procesy, při nichž nedochází k proměňování, ale k zničení matérie, a podoba, již práce propůjčuje svému ‚materiálu‘, je jen přípravou k nastávajícímu zničení.“31

Pracovní (výrobní) proces není totiž pouze privatizací a zcizováním části pozemské přírody ekonomickými subjekty. Jde o zcizení bez možnosti návratu původnímu „majiteli“, o krádež spojenou s rozbitím či poškozením předmětu – evolučně vytvořené přírodní formy. Tuto formu, porušenou procesem zhotovení výrobku (přestože se amortizovaný výrobek vrátí planetě), už nebude s to obnovit ani kultura, ani příroda. Znovu si pozorně přečtěme slova filozofa: Materiál pro práci je třeba „… získat, vyrvat ho z jeho přirozeného prostředí. Získáváním materiálu ovšem člověk zasahuje do ekonomie přírody tím, že buď ničí něco živého – poráží strom, aby získal dřevo – nebo přerušuje některý z pomalejších přírodních procesů, jestliže vylamuje z lůna země železo, kámen, mramor.“32

Pomineme-li zapeklitý problém nevratné transformace přirozené uspořádanosti (např. živého stromu) na uspořádanost kulturní (např. stavebního dřeva), pak výroba mění, obrazně řečeno, i vlastníka. I když příroda původně žádnému biologickému druhu nepatřila, je po částech přisvojována jediným druhem , ekonomickými subjekty příslušné regionální kultury. 33 Tím se nejen přírodní niky regionálních kultur, ale i některé živé i neživé planetární procesy a struktury (včetně volné i v biomase vázané sluneční energie) stávají prvky umělého, jen dočasného a nesvébytného subsystému kultury . Protože, jak jsme ukázali, jde současně o nevratné poškození, nemůže jít ani o čestný smluvní pronájem od původního vlastníka, ale ani o finanční problém pozdějšího řádného splácení dluhů.

Prosadit proces biofilní transformace lidské práce, podobně jako prosadit morální vztah lidí k přírodě, znamená uznat přírodu jako subjektivitu, jako nejvyšší hodnotu ekonomickou a politickou. Dále to předpokládá hodnotově rehabilitovanou přírodu zahrnout do předmětu společenských věd, politiky i základního školního vzdělání. Znamená to zajistit, aby vztah k přírodě jako ničím nepodmíněné hodnotě – jako nejvyššímu mravnímu principu globalizující se kultury – byl ekonomickými vědami a politikou respektován i v oblasti lidské práce.34

Zaměření nynější protipřírodní ekonomiky, která úzkostlivě šetří drahou lidskou práci, na jedné straně vyplývá z vládnoucího predátorského vztahu kultury k Zemi a na druhé straně tento vztah podporuje a upevňuje. Predátorské paradigma ekonomika nejen zpředmětňuje, ale také je legalizuje jako normu občanského chování . Ve vztahu k přírodě se zatím pro fungování hospodářství prosazuje princip, že firmy mohou provozovat a rozšiřovat podnikatelskou činnost (těžební, výrobní, dopravní, obchodní, finanční, poradenskou atp.) v souladu s historicky vytvořenými technologiemi a institucemi. 35 Ve vztahu k protipřírodní kultuře, která je širším systémem podnikání a jíž by měla být ekonomika jako její umělý subsystém funkčně přizpůsobena, naopak postačuje, je-li o výsledky podnikání zájem, podaří-li se po zboží či službách vytvořit dostatečnou poptávku. Vyhroceně řečeno, zatím postačuje, podaří-li se vyrobené zboží v souladu s platnými pravidly spotřební kultury co nejrychleji prodat (urychlit jeho přeměnu na odpad).

V predátorském duchovním paradigmatu je vztah ekonomické teorie k Zemi a k lidské práci lhostejný, silně účelový. Proto také mezi podniky, které soupeří o tzv. přírodní, lidské a kulturní zdroje, musí jít (jakoby po vzoru přirozeného výběru v živé přírodě) o vztah konkurenční. Konkurence při srovnatelné dostupnosti zdrojů a rovných podmínkách ekonomické soutěže snižuje výrobní náklady, a proto stlačuje i ceny konečných produktů. Pokud by produkce dále nerostla, taková konkurence by šetřila i „zdroje“. V predátorském duchovním paradigmatu však produkce roste a kooperativní dohody mezi podniky ještě více vyčerpávají přírodu.36 Například úsporná hromadná výroba spotřební techniky se v oblasti konečné osobní spotřeby mění v marnotratné mrhání strukturami a silami přírody.

Přátelství a spolupráce mezi podniky proto v dnešním paradigmatu ještě více vyhrocují konflikt kultury s přírodou. Vůči přírodě opoziční kulturní systém (přestože je na přírodě závislý) zdarma posilují o vnitřní produktivní síly dělby práce, řízení a spolupráce, jak to dnes vidíme na celosvětovém procesu ekonomické integrace.37

Praxe je zatím bohužel taková, že všichni těžaři energií včetně stavebních a konstrukčních hmot mohou dnes automatizovanými technologiemi, tj. i bez přítomnosti živé lidské práce, vyčerpávat tzv. přírodní zdroje. Nic dnes firmy neomezuje, aby produkci zvyšovaly na maximum, tj. až do úrovně, kdy zboží či služby neprodají. Mohou provádět lživou reklamu a ideově ovlivňovat spotřebitele k nové a nové spotřebě. Všichni mohou vést nevyhlášenou válku s planetou: mohou podnikat na jakémkoli místě, tj. obsazovat dříve nedotčená území, likvidovat místní konkurenty, propouštět nadbytečné pracovníky, převážet zboží do vzdálených zemí, poskytovat množstevní slevy, zatěžovat Zemi nestravitelnými produktivními i spotřebními odpady.

V biofilním duchovním paradigmatu, tj. v rámci spolupráce kultury a ekonomiky se Zemí jako s onticky nadřazeným a plně automatizovaným „výrobním podnikem“, by se lidská práce mohla znovu vrátit tam, odkud byla kořistnickým paradigmatem (principem zisku a úzce zaměřené vědy) vytlačena. Vzájemná spolupráce mezi podniky , které by pomáhaly Zemi snášet kulturní zátěž a které by usilovaly nejen o prosperitu, ale i přiměřenou zaměstnanost obyvatelstva, by byla nejen samozřejmá, ale také výhodná pro člověka, kulturu i přírodu . Příroda jako planetární podnik, s níž by biofilní ekonomika spolupracovala, „umí“ totiž z vlastních abiotických i biotických surovin nejen bezodpadově vyrábět, ale také spolehlivě recyklovat své i kulturní biotické produkty. 38

Spolupracovat v novém biofilním paradigmatu s přírodou za cenu vylučování lidí z produktivní práce by mělo být spojeno nejen s morálním odsouzením, ale i s právním proviněním. Právo na přiměřenou práci, byť dočasně zkrácenou, by mělo patřit k základním právům člověka v jakékoli společnosti. Příroda je nejen nejvyšší hodnotou a absolutní mocí nad lidmi a kulturami, ale i přirozenou matkou všech lidí a kultur. Snad jen vzhledem k nízké úrovni biologického a filozofického vzdělání dnešní veřejnosti může zatím predátorská kultura právo na placenou produktivní práci i nepsanou „ústavu“ Země beztrestně porušovat.

1.3 Proměny technologického obsahu práce

Pro pochopení technologického obsahu práce je nezbytné důsledně přihlížet k tomu, že se pracovního procesu spolu s člověkem aktivně účastní jak okolní příroda, tak také příslušná produktivní technika . Jde však nejen o obecně známou techniku abiotickou  – nástroj, stroj, automat –, ale také o přehlíženou, původnější a s přírodou strukturně kompatibilní techniku biotickou : člověkem částečně usměrněné okolní živé systémy. Přitom již práce holýma rukama, vedená lidským důvtipem a vůlí, jak jsme již dříve uvedli, je technickou činností. Na přírodní struktury působí podobně jako dnešní abiotická automatizovaná technika.

Technika^39 je totiž aktivním funkčním systémem (biotickou procedurou; umělou fyzickou strukturou) pro vnucování lidské vůle okolnímu prostředí. Ale technika, jak to dobře vidíme na její abiotické vývojové linii, není jen postupem či procedurou, která zvyšuje produktivní sílu (účinnost) práce. I jako umělý systém může živou lidskou práci nahrazovat, a dokonce může být jejím úplným odstraněním ve smyslu účasti člověka v pracovním procesu. Naštěstí tu platí i obrácený vztah. Práce by v novém biofilním paradigmatu mohla znovu nahradit techniku tam, kde došlo ke zbytečnému vytlačení živé práce z výrobního cyklu.

Protože se budeme zabývat transformací obsahu práce hlavně v abiotické oblasti řemesla, průmyslu a málo probádané reprodukce kulturního systému, nejprve znovu připomeneme, že získávání životních prostředků prací se pro člověka stalo charakteristickou formou jeho druhové aktivity. Už téměř deset tisíc let, tj. asi desetinu doby existence našeho druhu (člověka cromagnonského), získávají lidé potraviny a další pro život nezbytné látky (odhlédneme-li od sběru plodů, lovu ryb a volně žijících zvířat) pastevectvím a zemědělstvím.40

Neolitické zemědělství, které původně fungovalo zejména pro vlastní potřebu lidí, bylo však nejen ekologicky šetrnou, ale již také vysoce komplexní a s přírodou dobře sladěnou aktivitou. Muselo zachovat část přirozených ekosystémů, bylo nuceno reprodukovat podmínky dlouhodobého kulturního hospodaření na půdě, muselo těsně spolupracovat s domáckým i profesionálním řemeslem.41 Provázela je těžba a zpracování dřeva a dalších stavebních surovin, doplňoval je lov ryb i občasný lov volně žijící zvěře. Spolu s potravinami poskytovalo zemědělství mnoho jiných užitečných látek pro život člověka v kultuře: např. krmivo pro dobytek, slámu, len, bavlnu, dřevo, vlnu, kůži, žíně, šlachy, pergamen atp. Ale ještě jeden moment, k němuž se později vrátíme, je důležitý.

Pro klasickou zemědělskou práci měla a dosud má přirozené biologické předpoklady převážná část lidské populace. To je v principu dáno tím, že člověk byl přirozeným strukturám (na rozdíl od umělých struktur kultury) dokonale evolučně přizpůsoben. Proto už na úrovni zdravého lidského rozumu může při této práci spolu s člověkem a technikou (k níž v zemědělství tradičně patřilo nejen nářadí, ale i chovaná zvířata) společně pracovat aktivita živé přírody.

Ovšem dnes, patrně proto, že stále větší část populace se od venkovského způsobu života vzdaluje, že se za kulturní způsob života považuje život ve velkých městech (často jen s dekorací bytových rostlin a chovaných ryb, ptáků, psů a koček), se už o kulturním významu zemědělství, ani o evoluční predispozici lidí pro zemědělskou práci nediskutuje a nepíše.42

Důležité je také to, že se v zemědělství relativně snadno vytváří nová hodnota, jinak řečeno renta, základ hmotného bohatství. Věděli to již antičtí myslitelé (např. Xenofon),43 věděli to fyziokraté (např. Qesney), připomíná to kritik fyziokratů Adam Smith^44 a téměř shodnými slovy i Karel Marx.45 Ale nejen zásluhou A. Smithe, nýbrž zejména teoretickým výkonem K. Marxe, který se pokusil vysvětlit podstatu vykořisťování dělníků, v ekonomických vědách nakonec zvítězil jiný předpoklad. Pro klasické ekonomy, kteří již věřili v technický pokrok, se nestala zdrojem společenského bohatství skrytá práce přírody, ale dobře viditelná účelová práce lidí. I když to platilo zejména pro práci řemeslnou a průmyslovou, důraz na člověka včetně pokusu odhalit vykořisťování dělnické práce ocenil pouze jednu přírodní sílu ze spektra mnoha dalších sil, účastnících se výrobního procesu. Tento důraz nepřímo zakryl, že do pracovního procesu vstupuje mnoho různých přírodních sil: gravitace, sluneční svit, schopnost růstu a reprodukce živých systémů, proces hoření organických látek, pevnost a pružnost materiálu, koncentrační spády, jevy tepelné, magnetické, elektrické atp.

1.3.1 Instrumentální antropo-technický systém

Na počátku kultury byl člověk nejen polyfunkčním živým systémem, ale také jediným konstruktérem i přímou funkční součástí kombinovaných antropotechnických systémů: instrumentálních a později mechanických. Technika proto ovlivňovala kulturu zejména prostřednictvím živé práce. Přirozené bytostné síly člověka (samy o sobě i doplněné nástrojem), řízené jeho vůlí, byly tedy prvním systémem produktivní techniky vůbec.

V této první formě práce – ve fázi instrumentalizace – člověk sám, nebo jen s pomocí jednoduchého nástroje, působí proti okolní přírodě jako živý, tj. přírodou vytvořený a přírodou energeticky napájený automatizovaný systém. Přestože pracuje s nástrojem, jedná jako přírodní, ale kulturou orientovaný (antropo-technický) systém. Živý člověk, jemuž v instrumentálním pracovním cyklu náleží energetická, funkční i kontrolní převaha nad nástrojem, tu uvážlivě vstupuje do látkově energetických toků okolních živých systémů, např. v zemědělství, nebo přímo provádí násilnou transformaci neživých přírodních předmětů v umělém produktivním procesu – v řemesle. Z přírody jakoby vybírá vhodné struktury (organismy, procesy, aktivity, horniny atp.) a vnucuje jim nové tvary či směry působení. Tím ovšem nemění pouze vnější přírodu: modifikuje i své prací získané schopnosti (nikoli však svoji biologicky danou přirozenost).46

Lov, pastevectví, rybářství, zemědělství i domácké řemeslo jako první historické formy produktivní „spolupráce“ člověka s přírodou byly téměř výlučně založeny na látkové a energetické bázi živé přírody. Čerpaly různé formy přirozené ekosystémové energie, především v biomase uložené sluneční záření. Zvláštní formou v biomase uloženého slunečního záření je totiž i lidská potrava. Proto nejen zemědělství, ale i řemeslo jako první stupeň abiotické technologie spočívá z energetického hlediska na uplatnění přirozené transformační energie – z potravy pocházející svalové síly člověka. 47 V obou typech těchto technologií, i když je zemědělská biotická technologie z větší části sestavena přírodou, však dominuje člověk jako nositel kulturního účelu, jako přírodní procesy usměrňující a přetvářející síla.

Nástroje ruční práce, jejichž komplikované výrobě se bylo třeba dlouho učit a jejichž tvary a rozměry byly přizpůsobeny člověku i přírodní látce, příslušná kultura standardizovala, a také proto se v čase vyvíjely jen málo. „Jakmile je empiricky nalezena odpovídající forma nástroje, zkostnatí i pracovní nástroj, jak dokazuje to, že často po tisíciletí přechází z generace na generaci.“48 Jemné diferenciaci nástrojů před rozšířením kovů totiž bránil použitý přírodní materiál. Teprve schopnost kovových nástrojů přijmout a dlouho podržet sofistikovaný tvar (technologickou informaci) později urychlila diferenciaci a specializaci nástrojů, zvýšila produktivitu přesné řemeslné práce.

Na bázi dřevěných, kostěných a kamenných nástrojů probíhaly jednoduché technologické procesy několik desítek tisíciletí (zejména lov, porcování zvířat, výroba ošacení a obuvi, stavba přístřeší). Ale i tak byla diferenciace nástrojů, podmíněná předáváním technologické informace v procesu živé generační paměti lidí, nejspolehlivějším ukazatelem rostoucí produktivní síly práce. Snaha o růst produktivity lidské práce v chudé a technicky málo rozvinuté společnosti byla totiž oprávněná. Příroda šíření kultury ani na instrumentální úrovni lidské aktivity (s částečnou výjimkou pro práci zemědělskou) aktivně nepodporovala.

Tím že nástroj ruční práce není ani přírodní proces, ani technický systém, nýbrž tvarově či tepelně upravený přírodní předmět, příroda v něm obsažená působí při práci omezeně a relativně pasivně. Stupeň využití vůči člověku vnější přírodní aktivity je při abiotické instrumentální práci nepatrný. Lapidárně řečeno, člověk tu proti přírodě obrací nejen nástroj, ale hlavně sám sebe. Závisí proto na chytrosti, zkušenosti, síle, rychlosti a obratnosti výrobce, který jako svérázný biologický automat v každém okamžiku nese, vede a usměrňuje nástroj proti přírodní látce. A taková práce poskytuje člověku jako původně přírodní bytosti sladěné s prostředím i ničím nenahraditelné uspokojení, pocit seberealizace a zasloužené únavy.

Klasická instrumentální práce má pro řemeslníka (podobně jako pro samostatně hospodařícího rolníka) celistvý charakter, je bohatá na tvůrčí prvky, spojují se v ní jeho fyzické, intelektuální, emotivní i estetické schopnosti. Celý pracovní proces tu zpravidla ovládá jediný člověk, který v klasickém řemesle, řečeno slovy klasika ekonomie, „hraje na nástroj jako virtuos“.49 Práce na něm vyžaduje znalosti, zkušenost, zručnost, cit, fantazii i vynalézavost. I když i tato práce byla obvykle fyzicky namáhavá, monotónní a vyčerpávající, často předpokládala celoživotní učení a zdokonalování.

Morální a osobnostně kultivující funkce klasické instrumentální práce je dána také tím, že jde o přímou ontickou spolupráci člověka jako přírodní bytosti s obdobnými silami a strukturami přírody. A příroda podle slov Leonarda da Vinciho „neporušuje své zákony“, takže instrumentální práce je vlastně hrou i soupeřením s „čestným bohem“ (Einstein).

Na instrumentální technologické úrovni bylo však nakonec dosaženo značného zvýšení produktivní síly práce. Organizovaná práce velkého počtu osob v kapitalistické manufaktuře umožnila totiž zapojit do produktivního procesu zcela nové síly – produktivní síly plynoucí z dělby práce a kooperace.50 Tyto síly, které uvnitř produktivního procesu vznikají převážně samovolně a jež majitel manufaktury sice využívá, ale neplatí (podobně jako dnes mobilní kapitál neplatí síly mezinárodní dělby práce a spolupráce vznikající v rámci globalizující se kultury), se už zde stavějí na stranu nadosobního produktivního procesu, tj. obracejí se proti dělníkovi jako síly technologického a sociálního útlaku.

Přeměna individuální pracovní činnosti (řemesla) ve společenský produktivní proces (manufakturu) byla tedy provázena technologickým i sociálním útlakem lidí. Tím že v manufaktuře ještě chybí nadosobní strojová kostra výroby, všechny dílčí operace připadají dělníkům a konečný efekt je složitou kombinací výkonů a sil, které vznikají v procesu jejich společného působení. „V manufaktuře“ – jak napsal už A. Smith – „nedělá příroda nic, všechno dělá člověk.“51 Manufaktura je jakoby továrna, ale jejími pracovními stroji jsou živí lidé. Psychosomatické ustrojení člověka determinuje možnosti dělby práce, je překážkou dalšího zvyšování její intenzity. Manufaktura sice do produktivního procesu zapojila také síly dělby práce a kooperace, ale ještě nikoli produktivní sílu vědy.52 Právě proto je na řemeslné a manufakturní úrovni významnější vykořisťování lidské práce než analogické vykořisťování a pustošení člověku vnějších přírodních sil.

Pomineme-li technologický útlak manufaktury, řemeslo rozvíjí celek lidské bytosti, eliminuje deformující účinky s prací spojené dřiny.53 Protože v systému člověk–nástroj spočívá funkční těžiště na straně člověka, produktivní síla (účinnost) ruční individuální práce je ohraničena biologicky.

1.3.2 Mechanický antropo-technický systém

V kultuře, v níž vládne predátorské duchovní paradigma, směřuje proto úsilí o růst produktivity práce k mechanizaci. Tento technologický převrat, účinností srovnatelný s biotickou neolitickou revolucí, přináší abiotická revoluce průmyslová. V podobě mechanicky propojených továrních strojů poprvé vzniká předmětná abiotická kostra nadosobního výrobního procesu, i když ještě nikoli plně automatizovaný abiotický proces. V této době lze totiž vytvořit pouze funkčně neúplný strojový mechanismus, který už sice umožňuje částečně využívat síly přírody ovládnuté vědou a technikou, ale pouze tak, že stroje, v nichž se zpředmětnila věda, vyžadují lidskou obsluhu. Toto zvláštní technologické vřazení aktivity abiotické přírody do původně „živého“ produktivního procesu manufaktury,54 které částečně nahrazuje živou lidskou práci, ovšem majitele továren (nepočítáme-li náklady na pořízení, údržbu a provoz budov a strojů) nic nestojí. Ekonomická teorie, jak jsme již uvedli, přirozeným strukturám, procesům a aktivitám (např. schopnosti hoření organických látek, rozpínavosti páry, setrvačnosti, pevnosti materiálu, vypařování a kondenzaci atp.), tj. potencím přírodního kapitálu, absurdně nepřipisuje ekonomickou hodnotu (cenu).55

Mechanizace, která započala průmyslovou revolucí, nebyla sice s to zlikvidovat řemeslo, ale způsobila hluboké změny ve společnosti, v ekonomice i v povaze lidské práce. Protože stroje nejsou výrobními automaty, nemohou pracovat bez člověka a lidská práce jako živý ferment musí v továrně oživovat práci mrtvou, zpředmětněnou ve strojích. Přibližně proto platí, kolik strojů, tolik dělníků. Zvýšení produkce a produktivní síly práce se tu ovšem dosahuje tak, že stroje lidskou práci nejen nahrazují a násobí, ale také – protože ji i nadále ve formě obsluhy potřebují – často zbavují jejího někdejšího intelektuálního, emocionálního a estetického obsahu. Nikdo patrně výstižněji nevyjádřil povahu této proměny než K. Marx: „V manufaktuře a řemesle nutí dělník nástroj, aby mu sloužil, v továrně slouží dělník stroji. Tam vychází pohyb pracovního nástroje od něho, zde musí jeho pohyb sledovat. V manufaktuře tvoří dělníci články jednoho živého mechanismu. V továrně existuje mrtvý mechanismus nezávisle na nich a dělníci jsou k němu připojeni jako živé přívěsky.“56

Zejména v odvětvích zpracovatelského průmyslu tak mechanizace spolu s řemeslnou dovedností lidí odstraňuje potřebu celoživotního učení, řemeslného fortele a osobního prožívání práce. V klasické továrně před zavedením automatizace musel totiž člověk velmi často vykonávat operace srovnatelné s operacemi strojů. A často přitom platilo to, co je dnes u spotřební techniky téměř samozřejmé: Čím dokonalejší stroj, tím jednodušší může být obsluha. Přírodní věda, zpředmětněná ve strojích, tak vedle ulehčení práce zbavila člověka možnosti tvůrčího projevu, způsobila jeho celkovou technologickou neznalost a prohloubila manufakturní formu útlaku – útlak technologický. Nežádalo se už vědění, tvůrčí schopnosti či umělecký cit, nýbrž – obrazně řečeno – spolehlivé, se strojem srovnatelné fungování.57

Ale ještě jeden problém, k němuž se vrátíme v souvislosti s důsledky spotřební společnosti pro občany, je pozoruhodný. Již zde nastává proměna osobní odpovědnosti za poškozování přírody prací, která nesměle započala v manufaktuře, kde dělník poprvé pracoval v nájemním poměru pro nezemědělského podnikatele. Práce za mzdu v abiotické produktivní oblasti zbavuje dělníka části osobní odpovědnosti za vyčerpávání přírody výrobou. Neživé přírodní procesy ovládnuté vědou (např. chemická energie uhlí přeměňovaná v kotli parního stroje hořením na teplo a nakonec práci páry v jeho válcích atp.) mohly tedy jako výrobní síly působit pouze tak, že se v továrně propojily s živými přírodními silami lidí . Ještě konkrétněji řečeno, k historicky prvnímu využití vědy jako produktivní síly bylo nutné akumulovat kapitál, stavět továrny, kupovat stroje, proletarizovat masy, platit dělníky atp. 58

V továrnách tak vzniká kombinovaný antropotechnický systém, ale s funkční převahou na straně strojů. Technika zde ale nahradila jen některé lidské funkce energetické a motorické. Člověk i nadále prováděl úkony (řízení), které nemohly vykonávat stroje. Dovedením tohoto modelu až k běžícímu pásu, tj. k technologii, která se stále ještě využívá při konečné montáži výrobků (např. automobilů, traktorů, letadel, stavební a vojenské techniky), se vyčerpaly vnitřní zdroje růstu produktivity práce v mechanické továrně. Ale tím, že lidé zůstali nutnou součástí technologie, produktivní účinnost strojového systému, který již využíval a likvidoval vědou ovládnuté abiotické síly přírody, byla znovu omezena – opět koneckonců biologicky, přítomností člověka v pracovním cyklu.

1.3.3 Automatizace

Logika růstu produktivity práce, která v predátorském paradigmatu těsně souvisí se zvyšováním zisku podnikatelů, neúprosně směřuje k vyloučení člověka z pracovního cyklu. Vědeckotechnické osvojení elektromagnetických jevů, molekulární a atomární aktivity, které lze využít pro řízení (a tím i pro zvýšení účinnosti) produktivní i ostatní techniky, přináší další kvalitativní změnu. Tuto neviditelnou práci aktivity přírody (podobně jako dělbu práce a kooperaci v manufaktuře) podnikatelé neplatí. V protipřírodně zaměřené ekonomice se tím radikálně snižují mzdové základy, neboť vznikla možnost omezit lidskou účast v produktivním procesu. Poprvé tu dochází k umělému technickému oživení abiotického těla produktivní techniky. A to je přímý empirický důkaz, že v predátorském duchovním paradigmatu může hospodářská moc přinutit vědu, aby se účastnila procesu automatizace produktivní, spotřební i vojenské techniky.59

Některé výrobní i obslužné procedury (např. automat na žárovky, matice šroubů, plnění lahví či prodejní automat na kávu či cigarety) získávají ráz samočinných technologických cyklů, v nichž jsou zaplněny všechny bývalé technologické mezery a ve kterých není místo pro přímou účast člověka. Proces uvolňování lidské pracovní síly z mnoha odvětví výroby i služeb, tj. ztráta pracovních příležitostí, je tedy přímým důsledkem nynějšího způsobu uplatnění vědy ve výrobě. V predátorském duchovním paradigmatu této tendenci neodolá žádná národní firma, která musí nízkými náklady konkurovat ostatním podnikatelským subjektům.60

Vytvoření plně technických automatů, tj. úplné nahrazení původních biotických funkcí člověka (rolníka, řemeslníka, obsluhy) vědeckotechnicky ovládnutými silami abiotické přírody, které bylo tajným snem mnoha generací vědců a techniků, přináší však velké rozčarování. Dosud nejvyšší možná produktivita práce a úplná náhrada lidské fyzické účasti na jedné straně produkuje vysoké zisky podnikatelských subjektů, ale na druhé straně vytváří celoplanetární hrozbu bídy pro biologicky nedisponované, nekvalifikované, chudé, staré a nemocné. Poprvé se i v bohatých, technicky vyspělých zemích objevují stovky milionů nezaměstnaných a nešťastných lidí. Ale nejen to. Toto Pyrrhovo vítězství nesnižuje útisk zemí technicky zaostalých zeměmi bohatými, zahrnuje dosud nejvyšší tempo pustošení zeměkoule neřízenou konečnou osobní spotřebou.61

V ekonomice podřízené protipřírodní kultuře se spontánně prosazuje tendence vytvářet zisk i za cenu pustošení přírody a výroby biologicky škodlivých artefaktů. Vzniká společnost „nekrofilní“ hojnosti, která vysoce rozvinutou výrobou i záměrně podněcovanou spotřebou plíživě zabíjí živou přírodu. Jsme svědky hromadného šíření spotřební techniky, která je sice vysoce sofistikovaná, ale jejíž pozitivní korelaci s lidským zdravím, vzdělaností a štěstím se nedaří prokázat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nezaměstnanost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.