Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Tomáš Novák.

Pozitivně na manželství

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 5193. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Návrh a zpracování obálky Daniela Eftimiadisová
Sazba Milan Vokál
Počet stran 144
Vydání 1., Praha 2013

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-4645-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vokál

ISBN 978-80-247-8586-8 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8587-5 (ve formátu EPUB)

Není-li cesta zpět k tradiční rodině ani vhodná, ani žádoucí, jak z toho
vyplývá cesta vpřed a jaká je rodina budoucnosti, „optimálně fungující
rodina“? Je to rodina, která si umí s konflikty, které nutně plynou z rozdílnosti
všeho druhu i s nesouhlasem poradit, tedy „konflikty řešící rodina“.

Jan Špitz (Kontext, napsáno roku 1987)

Úvod

Pozitivní myšlení… zní to krásně. Nejsem jeho nekritickým přívržencem, ale ani zapšklým odpůrcem. Mám své zkušenosti. Stálé úsměvy, srdce na dlani, vždy kladné vyladění, přání krásného dne, štěstí nabízené k obdivu ve výkladní skříni, „umění žít“ – to všechno je moc pěkné, ale ve mně to budí něco mezi rozpaky a obezřetností. Proč? Přinejmenším proto, že jsem snad tisíckrát v manželské poradně slyšel: „My jsme byli takové šťastné manželství, bez nejmenšího konfliktu a…“ Místo tří teček by mohlo být psáno „pozitivně ke krachu“ nebo ještě přesněji „samým štěstím k rozvodu“. Jak? Pozitivně! Dnes jde o časté spojení, které někdy připomíná mantru, kterou opakují mnozí a občas jim přitom není moc rozumět. Skeptik může přitvrdit: „Všichni o něm mluví a nikdo pořádně neví, co to štěstí je.“

Jisté je, že „pozitivní psychologie“ je spíše staronový než zcela nový směr. V moderní podobě se vyvíjí zhruba od začátku třetího tisíciletí před naším letopočtem. Její kořeny jsou vskutku podstatně starší (např. některé názory Aristotela, Epikura a mnoha jiných antických filozofů), dnes ji zajímají především kladné osobnostní rysy a formy chování. V leckdy poněkud chmurné společenské atmosféře tzv. blbé nálady hledá cesty k její změně a k „udržitelnému rozvoji“ dobrého. Přínosem úvah nad běžným životem je rovnice:

S = V : A

Tedy míra spokojenosti je podílem mezi dosaženým výsledkem toho, co máme, a aspiracemi (tj. toho, co chceme mít).

Od zastánců tohoto směru slyšíme slova málem z jiného (lepšího) světa a z Foglarova modrého života – optimismus, nezdolnost, pokora, laskavost, smysl pro humor, radost, štěstí, vděčnost, naděje. Všímají si pozitivních vlivů objevujících se v institucích i v rodinách. V rámci možností chtějí vytvářet optimální kvality života. Hovoří se o odolnosti, zdraví, lásce nejen k sobě a k milovanému partnerovi, ale i k ostatním lidem a k životu (kupř. pohodou, optimismem, nadějí, způsobem sebehodnocení a sebekontroly ovlivňujícím přístup k živé i neživé přírodě). Jak je vidět, pozitivní psychologie se zaměřuje na pravý opak toho, co nacházíme například v anonymních komentářích čtenářů ke zprávám na internetu – povrchně orientovaný zájemce bude možná očekávat „víru, naději a lásku“ vnímanou růžovými brýlemi a hlásanou mentory přesvědčenými, že právě oni vědí, jak žít.

To je omyl. Nejsou zde předkládány předpisy, spíše je doporučován přinejmenším jeden z možných pozitivních úhlů pohledu. Pozitivní psychologie hodlá být jakousi protiváhou přístupu zaměřeného především na špatné, patologické a beznadějné, a to jak v konkrétní osobnosti, tak i v jejím okolí. „Lidé se rodí jako princové a princezny a během různých životních událostí se z nich stávají žabáci a žáby. Cílem transakční analýzy je změnit žabáky a žáby opět na prince a princezny.“ Tento výrok E. Berneho se jak vidno týká jiného psychologického a psychoterapeutického směru. Podobností s postupy a pojetím pozitivní psychologie se budeme zabývat i v této knize.

Z psychologického poradenství znám i pozitivní tyrany, ba i tyranky. Jsou jakoby nad věcí, povznesení. To, co mají na tváři, není škleb, ale úsměv vždy a za všech okolností pozitivně myslícího člověka. Pokud se trápíte, nezištně vám doporučí: „Mysli pozitivně!“ A mezi řádky dodají: „Tak jako já, i když ty to asi nedokážeš.“

S podivem sleduji aktivity tzv. pozitivních „dobrolidí“. Každému poradí, každého potěší, nikoho nezarmoutí, na všechny bolesti světa znají snadný a rychle působící lék. Jestliže na příslušném jevišti dohrají nebo spíše jen přeruší svoji nejoblíbenější hru – „ještě budete rádi, že jste mě poznali…“ –, zůstává po nich fráze, v lepším případě marná naděje a u citlivějších osob lehké pocity nedostačivosti. Na jejich úroveň obyčejný smrtelník hned tak nedosáhne. Nicméně skutečnost, že mnozí lidé říkají pokora a myslí pýchu, není chyba pozitivní psychologie. Tak to už na světě chodí.

Uvědomuji si nevyváženost obsahu snad všech knih zabývajících se uměním partnerského soužití, které jsem četl. A nebylo jich málo. Více či méně vtipně, s větším či menším nadhledem i hloubkou poznatků popisovaly, co ve vztahu nedělat, čeho se vyvarovat, aby se nám vedlo dobře. Pozitivních informací ve smyslu „co a jak konkrétně dělat“ je málo. Tedy v oblasti „co“ je informací dost. O „jak to zařídit“ se až příliš často mlčí. Navíc jsou „dobré rady“ neobyčejně devalvovány „musologií“ – „Tohle v žádném případě nesmíte. Támhleto ale rozhodně musíte. Všichni přece vědí, že… Pokud neděláte to a to, nejste k ničemu. Kdyby jen k ničemu. Jste vlastně škodliví, domyšleno do důsledků, nepřátelé státu. Jak všeobecně známo, rodina je přece ‚základ státu‘. Ničíte vše a všechny kolem, leč nezoufejte. Nejlépe po zaplacení patřičného obnosu vám já, váš budoucí guru i kouč, povím, jak žít, aby byl hezký den.“ Lze se obávat, že hezký den nastane spíše pro rádce než pro radami zahrnutého, ale kdo by se takovými maličkostmi zabýval.

Původně jsem chtěl napsat „pozitivní psychologii manželství“. Po jisté době jsem naznal, že tento bohulibý titul by měl napsat někdo jiný než psycholog po dlouhá desetiletí naslouchající partnerským steskům. Toho sice napadá, že boj s druhým pohlavím nejde nikdy vyhrát, neboť prohrávají oba, leč to samo o sobě příliš pozitivní není.

My, pro něž není pozitivní psychologie jen prázdné slovo, na nápady nerezignujeme ve smyslu dokonale naučené bezmocnosti. Ba naopak se nezdolně snažíme je naplnit. Kupříkladu bez ohledu na fakt, že považujeme film Kurs negativního myšlení (viz níže) za mimořádně podnětný, a to ve smyslu varování před konci ukazujícími, kam až může zavést dobrá, byť poněkud neobratná a příliš okázale předkládaná dobrá snaha hladit do vyhlazení (nejen chmur).

„Geirrovi je třiatřicet. Před dvěma lety měl autonehodu, od té doby nemůže chodit a je impotentní. Jeho žena Ingvild, ve snaze zachránit manželství v krizi, pozve na delší návštěvu skupinu tělesně postižených, které vede agilní psycholožka Tori. Dosud sebedestruktivní milovník Johnnyho Cashe a válečných filmů se vzbouří proti nevítané invazi ‚pozitivní‘ energie a za pomoci místy až brutální upřímnosti se pokusí ovládnout situaci. Uvnitř zánovního domu v poklidné čtvrti dochází během jedné noci k zúčtování s falešnou upřímností, dusivým soucitem a zdánlivě osvědčenými metodami léčby duše.“ (Kurs negativního myšlení, 2006) Tak začíná distributorská charakteristika zmíněného norského filmu z roku 2006, u nás uvedeného o rok později. Kombinace psychologického dramatu, černé komedie, psychodramatu (vše jakoby v rouchu „cinema verité“, hudba v podobě drsného rocku a Johnyho Cashe) vytváří pozoruhodný zážitek. Jen mi poněkud vadí nepřesný překlad názvu filmu. V norském originále se jmenuje Umění negativního myšlení. Myslet se musí umět. To platí jak pro myšlení pozitivní, tak pro negativní. Samozřejmě neméně i pro dialektickou syntézu se vzájemnou propojeností a inspirací obou přístupů. Něco podobného nedokáží vyhranění škarohlídové, ale ani jejich protějšky – „dobro a krásno lidé“, kteří nám za všech okolností přejí třeskutě hezký den.

Text, který čtete, je přístupy i terminologií pozitivní psychologie inspirován. Není primárně zaměřen na chyby a nedostatky partnerského života. Rozhodně zde nejde o to, „jak a kdy se sebrat a odejít“. Zvažuji zde spíše, jak se ve stresu sebrat a vydržet a přitom hledat spíše pozitivní aspekty situace.

Salutogeneze v partnerském vztahu

Pojem salutogeneze vytvořil k vystižení své koncepce Aaron Antonovsky (1923–1994). V češtině nejspíš odpovídá termínu „zdravý způsob života“. Patří sem to, co podporuje udržení či znovuzískání zdraví. Nejde o pouhou prevenci, „preventivní medicínu“. Rozhodně by tu neobstála rada typu „jezte mrkev, budete mít zdravé oči“ ani reklamní slogan „zdraví, sílu najdeš v sýru“. V salutogenezi jde o komplex podnětů a projevů posilujících zdraví, ne o zjednodušenou radu: „Uděláš-li tohle, nejlépe tak a tak, povede se ti dobře.“

Zmíněný přístup neodmítá poradenství na téma „jak zdravě žít“. To ovšem v širokém slova smyslu a se zaměřením na vše, co posiluje zdraví, ale i životní spokojenost a odolnost vůči stresům působícím na konkrétního jedince. Není to přístup zakazující, ale hledající, co lze doporučit. Ne tedy „budete žít dlouho, ale ve všech směrech nadmíru skromně“, což řada lidí chápe jako vysvětlení „nebude to stát za nic“. Specifický pro popsané aktivity je důraz na pozitivně vnímané aktivity. Popisuje se „co dělat“, „jak jednat správně“ a být spokojen v různých situacích. Naopak se programově vyhýbá popisu toho, co nedělat, označování toho, co je patologické, co se nesmí. Příklad má být dobrý, inspirující k radosti, a ne odstrašující. Ve zdravotnictví se za optimální nemá považovat setkání „mocného“ a „nemocného“, tj. do moci lékaře odevzdaného poslušného pacienta. Optimální je vztah pacienta usilujícího aktivně o své zdraví a lékaře coby vysoce odborného a zároveň inspirujícího pomocníka a konzultanta zmíněného úsilí. Pacient se aktivně a tvořivě podílí na svém uzdravení, což je dobrá inspirace i pro „uzdravování“ manželství. Bez tvořivé aktivity obou aktérů to dost dobře nejde.

Popsanému pojetí je cizí dichotomie typu „jsem buď zdravý, nebo jsem nemocný“. Jde o protikladně okrajové milníky jednoho kontinua. Ve skutečnosti se každý nachází někde na zmíněné škále. Srovnání s manželstvím se opět nabízí: „naprosto šťastní“ v něm můžete být jen díky romantické zamilovanosti a ta dlouho nevydrží. Opatrný bych byl při popisu opaku – totální nespokojenosti a nešťastného manželství. Takhle vyhroceno to nebývá. A když, tak se na zcela negativním hodnocení podílejí různé psychické zvláštnosti, za něž vztah nemůže.

Salutogeneze se zabývá nejčastěji otázkami zdraví. Je to téma týkající se každého, v sociální oblasti je podobně velkým tématem rodina. Lidé zcela bez rodiny patří k výjimkám.

Typický pohled salutogeneze je dán otázkou: „Jak to dělají, že si dobře rozumí (jsou spokojeni)?“ Nejde tedy o zdůraznění toho, čemu by se měli vyhnout, aby si nadále dobře rozuměli a byli spokojení. Zdánlivě banální zjištění pak poukazuje na to, že spokojenost v manželství není dána jen dobrou volbou partnera, společnými zájmy či cíly a jejich naplněním, přijatelnými faktory působícími v rámci sociálního prostředí. Velmi podstatným faktorem, zhruba stejně důležitým jako již zmíněné, je spokojenost sama se sebou.

Jak přilákat „mušku zlatou“?

Naše spokojenost sama se sebou je dána pozitivním fyzickým i psychickým stavem. Takovým, v němž máme možnost úspěšně uspokojit své potřeby. Eventuálně bez problémů rezignovat na uspokojení potřeb námi k neuspokojení vybraných a svobodně zvolených. Podstatnou součástí je pocit přiměřené seberealizace a sebevědomí. Jde o důsledek kognitivní zkušenosti. Vyplývá ze srovnání aktuálně prožívaného stavu s tím, oč usilujeme a co si jednoznačně přejeme. Jde tedy o satisfikaci na úrovni prezentované transakční analýzou, jako je sdělení „já jsem O. K. – ty jsi O. K.“.

Poněkud odlišný přístup ke spokojenosti sama se sebou klade důraz jak na životní události, tak na osobnostní rysy jedince. Typickou známkou spokojenosti je kombinace spíše pozitivních životních událostí a „šťastných“, tj. problémy spíše nevyvolávajících osobnostních rysů. Mezi ně lze řadit především extraverzi a osobnostní stabilitu. Výzkumy salutogeneze navíc zdůrazňují rys nezdolnosti.

Problém zřejmě nejlépe vystihují teorie zaměřené na několik vzájemně se ovlivňujících dimenzí. Propojují se a vzájemně ovlivňují kladné emoce, spokojenost v důležitých oblastech života s důrazem na sociální vztahy, přičemž sem patří i ekonomické zabezpečení. Přístup shrnují do svého modelu šesti dimenzí C. Ryffová a S. Keyesová. Spokojenost se sebou samým podle nich vyžaduje:

1. akceptaci svého životního příběhu v současnosti i v minulosti;

2. kladné vztahy k blízkým lidem, zájem o jejich spokojenost a schopnost empatie;

3. nezávislost, schopnost zachovat si vlastní úsudek a být sám sobě soudcem;

4. zvládat požadavky prostředí, včetně tzv. výzev, tj. šancí dosáhnout životních cílů;

5. přesvědčení o tom, že život má smysl;

6. zážitek „otevřenosti novým podnětům“ ve smyslu osobnostního rozvoje jako opaku rezignace a stagnace.

Vše, co je uvedeno výše, bývá velmi subjektivní. Jinými slovy nezáleží ani tak na tom, co objektivně je, ale jak to vnímáme. Dva lidé za teoreticky stejných podmínek mohou realitu a s ní související míru vlastního uspokojení vnímat velmi odlišně. V tomto směru je významný přístup amerického psychologa působícího na chicagské univerzitě Mihalyho Csikszentmihalyiho. Ten vytvořil model autotelické osobnosti, tj. osobnosti s „talentem pro štěstí a spokojenost“. Základem onoho talentu je schopnost mít ze svého života dobrý pocit ne „přes omezení“, ale „s přijetím omezení“, které máme. V této souvislosti lze vzpomenout na opakovaně se objevující zlidovělé rčení neznámého autora: „Oženit se znamená zdvojnásobit výdaje a povinnosti a na polovinu snížit životní radosti.“ Nelze tvrdit, že na výrok neplatí okřídlené „není šprochu…“. Podstatný rozdíl je, zda se z toho hroutíme, snažíme se uniknout a žít s minimem závazků, nebo jestli to vnímáme jako pozitivní výzvu s důrazem na klady, jež partnerský vztah přináší. Spokojenější je realista než snílek toužící po sice lákavých, leč neuskutečnitelných ideálech.

Partnerská „muška zlatá“ se zárukou?

Již v době „předplzákovské“, tedy v časech, kdy se matrimoniologie utápěla v mentorování varujícím před prohřešky v manželství, byly uskutečňovány výzkumy typu „Jaký by měl(a) být partner(ka)?“. Zjistilo se, že by měl(a) mít samé dobré vlastnosti – například být upřimný/á, spolehlivý/á, věrný/á, zodpovědný/á, tolerantní, mít rád(a) děti atd. Gender rozdíly byly minimální, soustředily se na požadavek „hezká“ kladený muži na ženy. U výzkumů požadavků žen se nevyskytoval. Na počátku sedmdesátých let minulého století mě v časopise Rodina a škola zaujal článek přetiskující podstatné pasáže ze slohové práce žákyně zvláštní školy. Zřejmě na základě vlastního úsudku popsala ideál výčtem výše zmíněných vlastností. Z toho usuzuji, že „co je pro partnerskou spokojenost třeba“ nebylo pouhým tajeným poznatkem vědců. Bylo to obecně známo. Za zmínku stojí i v té době často na prvním místě uváděný požadavek upřímnosti. Respondenti do něj zahrnovali ledacos. Zdaleka ne vždy „jasné a jednoznačné sdělení toho, co si protějšek myslí“. Zcela pomíjeli asertivní zásadu: „Mám právo zeptat se na cokoliv. Zároveň mám povinnost snést odpověď.“ K tomu se přidala specifická percepce – „růžové brýle“ zamilovaných a „černé brýle“ coby následek deziluze.

Již v časech „raného Plzáka“ bylo zřejmé, že pouhý výčet dobrých vlastností je k ničemu. Vede jen k idealizaci zamilovaných a k různým obranným mechanismům.

V opozici tomuto pojetí stál již zmíněný M. Plzák s koncepcí racionálního, byť poněkud manipulativního a machistického „manželského juda“. Někteří odborníci vytýkali výše zmíněnému psychiatrovi, že radí pouze „jak v manželství přežít, a ne jak v něm žít“. Dotyční sice radili, až se jim od úst prášilo, leč bývala to směs frází, mentorování, mýtů, často lehce poznamenaná ideologií.

Tradiční výhradně moralizující postoj zvolna překonávali autoři, kteří se svým způsobem alespoň částečně blížili myšlenkám později rozvinutým v rámci salutogeneze. Chtěli doporučit především konkrétní postup, jež vede ke spokojenosti v manželství. Problém spočíval mnohdy v tom, že šlo o pouhé (v nejlepším případě) zobecnění klinické zkušenosti. V horším, leč častějším případě šlo o rady v zásadě správné, ale nepřihlížející k možnostem a kontextu situace.

Manželé Vítkovi, sociologové z Olomouce, uskutečnili v letech 1973–1980 řadu výzkumů zaměřených na postoje a požadavky, jež souvisejí s partnerským vztahem. Pokusili se vytvářet něco na způsob taktických stabilizátorů manželství. Termín a jejich výčet přebírám z knihy K. Vítka Problémy manželské rovnováhy (Praha, Svoboda 1985).

- Nebránit se nadšení, zároveň, ale vidět věci, jaké jsou.

- Uvědomit si, že manželství vyžaduje sebekázeň, sebeovládání, oběti a sebeomezování.

- Nestavět si vzdušné zámky, stát pevně na zemi.

- Nevyhýbat se zatěžkávacím zkouškám.

- Poznávat psychologii protějšku (vyhýbat se zraňujícím epizodám a čelit schválnostem).

- Být připraven na deziluzi (nepodléhat depresím, mít svou hrdost, nebýt otrokem lásky, mít v záloze řešení).

- Znát cenu drobností – potěšujících maličkostí.

- Nepřeceňovat formulační siláctví, učit se zapomínat.

- Nepodceňovat chronická „mikrotraumata“, „nepřilévat oleje do ohně“.

- Zachovat si toleranci k „detailům neodpovídajícím normě“.

- Mít pochopení pro přání a potřeby druhého a „předcházet jim“ – nejlepším potvrzením vřelého vztahu je schopnost dělat, co si partner přeje.

- Čelit panovačnosti, zachovat důstojnost manželského protějšku.

- Uvědomit si nebezpečí „úhybných manévrů“ a „přechytračování“ (předcházet nadlimitnímu citovému odpoutávání; rozumí se odpovědnost jednoho vůči druhému).

- Nejitřit rány a nepřipomínat, co je „tabu“.

- Mít jednoticí cíle, být spolu, současně, ale chápat užitečnost „odpoutání“ (přílišná vázanost a připoutanost může unavovat).

- Hledat řešení při neodvratném nástupu zevšednění. (Mít pevné zásady je správné, ale nelze to ztotožňovat se strnulostí, s lpěním na poklidném neměnném zázemí, jaké se vytvořilo po sňatku.) Za zmínku stojí i doporučení „mít vlastní systém ‚ventilačních kanálů‘ a oddechových mikrochvil“ – projít se, zajít do lesa, navštívit známé, sportovat, odpočinout si.

- Pracovat „na sobě“ (rozumí se jak po stránce fyzické přitažlivost, tak ve smyslu porozumění a ohleduplnosti…).

- Usilovat o shodu při výchově dětí.

- Mít smysl pro míru a účelnost.

- Včas zamezit možnému rozkolu.

- Vědět o příčinách a následcích nevěry a o podstatě žárlivosti.

- Usilovat o vyváženou osobnost. (Před svatbou „racionálně poznat a pochopit osobní dominanty druhého, zda rysy vyvoleného budou konvenovat s jeho vlastní povahou…“).

- Zároveň se trvale pokoušet „vylepšovat svůj ‚jednací profil‘ a být osobností vyváženou a příjemnou“.

Ve Vítkových charakteristikách taktických stabilizátorů najdeme mimo jiné i zjednodušené rady. Pro ilustraci cituji: „Prostředkem k překonávání deprese je tlumení prožívaného napětí zvýšenou činností. […] Sebetrýzeň vystupňováním vlastní tělesné zátěže zvolní napětí, stane se uvolňujícím ventilem.“

Známé rčení se nemýlí, tvrdí-li, že „dělání smutky zahání“. Tím se rozumí běžné rozlady a trápení. Deprese ve smyslu diagnostické kategorie výrazně snižuje aktivitu. U rozvinuté formy je velmi obtížné i vstát z lůžka. Ženy bývají schopny posléze „překonat samy sebe“, tedy alespoň se umýt, učesat, ba leckdy i nalíčit. Muži se v takovém případě obvykle nemyjí, nečešou ani neholí.

Příklad ilustruje úskalí tzv. knížecích rad, byť je zde neformuloval feudál, leč docent marxistické filozofie a vedoucí příslušné katedry UP v Olomouci. Nemožnost podobná doporučení, „jak a co snadno a rychle“ naplnit, je totiž sama o sobě velmi depresivní. Mimochodem i depresivní člověk bývá schopen sebepoškozování. Tímto způsobem a s řadou rizik lze dosáhnou doporučované „sebetrýzně“, dokonce i velmi krátké úlevy.

Úsměvně působí například rada navazující na v zásadě správné doporučení „ventilačních kanálů“. Je-li totiž dle pana docenta „zdrojem napětí hlubší příčina (nevěra, nezájem o rodinu, nadměrné požívání alkoholu), potom nezbývá než energické, zásadní řešení (třeba za pomoci manželské poradny, vedoucího partnerova pracoviště nebo zdravotního odboru ONV)“.

Himálajské hrubé domácí štěstí

Úvodem trochu exotiky. Termín „hrubé domácí štěstí“ je v Bhútánu (vnitrozemské „zemi hřmícího draka“) a ve východním konci Himálají oficiálním doplňkem ve světě obecně sledovaného údaje o hrubém domácím produktu. Slůvko „hrubé“ je v jeho charakteristice poněkud dvojznačné. Společenské zvyklosti království jedné z nejchudších zemí světa o necelých dvou milionech obyvatel jsou tolerantní k domácímu násilí. Nicméně podaní oné exotické monarchie si již více než čtyřicet let míru a štěstí ve svých domovech pochvalují. Možná není náhoda, že s oním pochvalováním po celou dobu souvisí sice každoročně mírný, leč trvalý hospodářský růst země. Bývalo tam i hůř. Za úsměvnou pozornost stojí také údaj: „Nejšťastnější jsou v onom království mniši a státní úředníci.“ Lze z toho vyvodit, že pro subjektivní pocit domácího štěstí je nejdůležitější myšlenkové, ideové, náboženské zázemí následované relativně solidním materiálním zabezpečením.

Štěstí v nás… u nás

Výzkumy veřejného mínění (TNS AISA 2012, reprezentativní vzorek 1 000 osob) zjistily, že i v našich podmínkách má míra prožitku štěstí charakter mezinárodně platné U-křivky. Tedy poměrně vysoko je křivka v rané dospělosti, zhruba kolem 25 let, kdy se cítí být šťastným každý druhý. Pak klesá směrem k nepříliš šťastnému období 45–55 let – „mládí pryč a do důchodu daleko“. Na nízké úrovni několik let setrvává a posléze se po šedesátce poměrně výrazně zvedá. Za druhé období typické spokojenosti je považována dekáda 60–70 let, ovšem za předpokladu, že nám slouží zdraví. Popsaná křivka se každoročně víc a víc přibližuje podobnému schematu spokojenosti s partnerským vztahem. Jen počátek krize středních let je v partnerském soužití zaznamenán o něco dřív než v polovině cesty mezi čtyřicítkou a padesátkou.

V manželství je nespokojena zhruba polovina osob v České republice. Mezi rozvedenými je to ještě horší. Se svým stavem je spokojeno jen 25 % těch, kterých se týká. Míra prožívaného štěstí roste s vyšším vzděláním. U vysokoškoláků se za převážně šťastné považuje 60 % osob. U lidí se vzděláním základním je to pouhých 33 %.

Za zmínku stojí v poslední době stále se zvyšující nepřímá úměra v rozvodovosti. Platí, že čím vyšší vzdělání, tím nižší rozvodovost.

Lidé s alespoň průměrným příjmem připadajícím na jednoho člena domácnosti uvádějí pocit štěstí u dvou třetin dotázaných. Polovina lidí s menším než průměrným příjmem se šťastná necítí. Existenci „šťastných chuďasů“ (dnes by se spíše řeklo „šťastných socek“) výzkumy ve větší míře nezaznamenávají. I když máme-li málo nebo velmi málo, je v souvislosti s mírou pociťovaného štěstí nakonec vcelku jedno.

Pozoruhodný je vztah mezi mírou využívání tzv. nesezdaného soužití (déle než rok) a vzděláním i příjmy. Toho, kdo by zmíněnou variantu očekával hlavně u bohémských vysokoškoláků, vyvede z omylu výzkum Sociologického ústavu ČSAV z roku 2012. Nejvíce takto žije nekvalifikovaných dělníků, studentů, nezaměstnaných a důchodců, z žen pak nejčastěji nekvalifikované dělnice, pracovnice ve službách či úřednice na podřízených místech a důchodkyně. Na první pohled je zřejmé, že nejde o profesní skupiny honosící se vysokými příjmy. Na „druhý pohled“ může čtenáře napadnout, že pobírá-li český důchodce důchod z titulu ovdovění, nerad se ho vzdává pro oficiální stvzení nového sňatku.

Od lokálních úvah přejdeme ke globálním. OSN má 193 členských států. Česká republika je podle velmi seriózního výzkumu kolumbijské univerzity v New Yorku na 36. místě v žebříčku subjektivní spokojenosti občanů. Jednoznačně vedou skandinávské země. Potud směs sociologických a demografických údajů. Co do psychologického popisu prožitku štěstí nejsme odkázáni na pouhé sebepozorování. Již takřka před půl stoletím byly publikovány typické konstelace, z nichž lze usuzovat na to, že člověk je šťastný. V klasickém, zahraničním výzkumu to je: ten, kdo je mladý, v dobrém zdravotním stavu, dostalo se mu kvalitního vzdělání a výchovy, je dobře finančně hodnocený, extravertovaný, optimistický, bezstarostný, věřící, ženatý či vdaná, s vysokým sebehodnocením a kvalitním sebepojetím a sebeúctou, vyspělou pracovní morálkou, přiměřenou aspirační úrovní a širokou (ve smyslu všestranného nadání) inteligencí. Gender aspekt byl reprezentován zjištěním, že ženy od 30 do 40 let jsou poněkud šťastnější než stejně staří muži. Po 45 letech chytí muži „druhý dech“ a cítí se pak lépe než ženy. Podrobnější rozbor výsledků zákonitě oddělil jako samotnou a velmi podstatnou charakteristiku mimořádné hodnoty stav zdraví. Jeho chybění má vliv na pocit štěstí zvláště ve středním a vyšším věku. Pokud zůstane seniorům zachováno zdraví, po mládí se jim zdaleka tolik nestýská. Dokonce bývá vše jinak. Starší lidé mohou být v řadě aspektů spokojenější než mladí. Pozitivní vliv zde má faktor „životní zkušenosti“ směřující k realistickému hodnocení osobních aspirací. Dále s přihlédnutím k nižším, respektive méně palčivým materiálním požadavkům v době, kdy hypotéky jsou již splaceny, byt vybaven a děti samostatné. Jistě zde hraje roli i vyšší míra životní zralosti.

Podle Ryffové a Keyesové tvoří strukturu osobní pohody šest základních vlivů a zároveň kýžených cílů jedince:

1. Sebepřijetí – pozitivní postoj k sobě, srozumění s různými aspekty sebe a jejich akceptace, přijetí různých aspektů sebe, dobrých i špatných vlastností, srozumění s vlastní minulostí.

2. Pozitivní vztahy s druhými – vzájemné uspokojující vztahy s druhými, zájem o blaho druhých, schopnost vcítění se. Velmi podstatný tu je uspokojivý partnerský vztah.

3. Autonomie jedince – nezávislost, schopnost odolat sociálním tlakům a zachovat si vlastní názor a jednání, nezávislost na hodnocení a očekávání druhých. O nezávislosti, jež se naprosto nevylučuje se schopností empatie v partnerském vztahu, bude zde hovořeno podrobněji. Jde o zásadní charakteristiku fungující dyády s dlouhodobě dobrou prognózou.

4. Zvládání životního prostředí – pocit přiměřeného zvládání každodenních nároků všedního dne, přehled o tom, co se děje v okolním prostředí, obdobné informace o lidech, na nichž nám mimořádně záleží. Schopnost „být ve hře“, vidět příležitosti a být schopný jich využít.

5. Smysl života – pocit, že minulý i přítomný život má smysl, směřování k dosažení osobních životních cílů.

6. Osobní rozvoj – pocit trvalého vývoje jako opaku stagnace, otevřenost novému, odstranění nudy. Pocit „z toho a toho mám radost“.

Manželství, rodina a štěstí

Manželství a rodina je ve všech výzkumech na jednom z nejpřednějších míst coby předpoklad štěstí. „Ženich a nevěsta“ zůstávají přes všechny demografické peripetie „cílovou dvojicí“ mladých dívek. Chlapci tuhle touhu nepociťují. V průběhu manželství se skepse k manželství zvyšuje, a to víc u žen než u mužů. Evidentně to souvisí s vyšší mírou pohodlí, jež tato starobylá instituce poskytuje mužům. Rozpad manželství nesou ženy lépe než muži. Výrazně méně než pánové jsou také ohroženy následným sklouznutím k patologii, například k závislosti na alkoholu či k trestné činnosti.

Co chceme?

L. Šulová popsala jako základní atributy funkční rodiny založené na manželském soužití: „tvořivost, jasně vymezené role a schopnost jednotlivců zastupovat se v nich, jasně vymezená vedoucí role a podpora její autority ze strany ostatních, jasnost komunikace, způsob vyjadřování konfliktů a účinnost interakce při jejich řešení. Funkční rodina podporuje své členy a zajímá se o jejich prožitky, úspěchy i problémy.“

Zní to poměrně jednoduše, mnohé by se dalo odhadnout předem a přitom to zdaleka není pro všechny dostupný ideál.

Rozdělení rolí je dnes postmoderně nevyhraněné. Nic není dáno předem. Rubem této volnosti je stav, kdy každý z dvojice může tvrdit: „Mám zásadu, že… tyhle práce jsou mužské a tyhle ženské.“ Není nezpochybnitelné autority, jež by eventuální spor rozsoudila.

Ještě před sto lety platilo: „Bůh na nebesích, císař na zemi a muž v rodině.“ Dnes je mantrou demokracie a rovnost. Zdá se, že rovnost ve vztahu je důležitější u lidí, kteří nemají vytvořen obraz genderového stereotypu v tomto směru. Možná nemají ani důvod o něčem podobném moc přemýšlet a rozebírat to. Naopak u lidí silně ovlivněných stereotypy je podstatné srovnání prožitku míry rovnosti, eventuálně nadřízenosti a podřízenosti v podmínkách vlastního vztahu s vnímáním toho, jak na tom jsou jiné osoby stejného pohlaví. Jednoduše řečeno, mnozí lidé ani tak netouží naplnit demokratický předpoklad rovnosti, chtějí jen na tom být lépe než ostatní lidé týchž demografických charakteristik.

„Hnutí za osvobození ženy osvobodilo muže,“ pravil sociolog Ivo Možný. Pravdu měl mimo jiné i v materiální sféře. Přibývá mužů, kteří se nepovažují za živitele rodiny. Nikdy jsem se nesetkal s tím, že by vyšší plat muže byl negativně percipován méně vydělávající ženou. U mužů vydělávajících méně než žena to je časté.

Relativně houževnatě přetrvává i stereotyp o tom, že je lépe, má-li muž vyšší vzdělání než žena. Opět jen na základě poradenské praxe lze hovořit o relativně častém „bakalářském konfliktu“ – manžel negativně percipuje skutečnost, že manželka (obvykle pod tlakem požadavků zaměstnavatele) usiluje o získání vysokoškolského vzdělání.

Nikde jsem nenalezl výzkum zabývající se vlivem informací získaných v rámci neformálních přátelských setkání osob stejného pohlaví, u žen tzv. babinců a u mužů tzv. pánských jízd. Na úrovni poradenského odhadu bývá uváděno, že ženy zde častěji a více hovoří o manželství než muži. Pravděpodobně zde také projevují vyšší kritičnost a gender radikalismus než odpovídá jejich skutečným postojům. Muži bývají často přesvědčeni o negativním vlivu zvláště rozvedených kamarádek svých žen. Jisté je, že mohou sehrát roli katalyzátoru partnerské nespokojenosti. V minulosti si ženy často stěžovaly na „špatné kamarády“ svých mužů v souvislosti s alkoholismem. Zdá se mi, že těchto stížností v posledních letech ubývá. Časté jsou naopak stížnosti na „podnikatelský styl života“ mužů. Mladá milenka a Audi na leasing je v něm prý samozřejmostí.

Ovlivněn stylem uvažování pozitivní psychologie nechci končit kapitolu chmurně, leč naopak pozitivním zjištěním. Vysoká výhra v loterii nebo ve sportovních sázkách zvyšuje pravděpodobnost toho, že do roka vstoupí výherce do manželství. Za opravdovou výhru ovšem považují dotazovaní bez ohledu na štěstí ve hře, naplní-li se jim tradiční „český sen“: zdraví a spokojené manželství se dvěma dítky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pozitivně na manželství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.