Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ing. Klára Kašparová, Ph.D.
Ing. Vilém Kunz, Ph.D.

Moderní přístupy ke společenské odpovědnosti firem a CSR reportování

Kniha je monografie

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5184. publikaci

Autorský podíl:
Ing. Klára Kašparová, Ph.D. – autorka kapitol 1.4–1.6, 3, 4, 5.3–5.5, případových studií 1 a 2, příloh A, B, D, E, F a G
Ing. Vilém Kunz, Ph.D. – autor kapitol 1.1–1.3, 2, 5.1, 5.2, případových studií 3–9, přílohy C

Odborní recenzenti:
doc. Ing. Jitka Srpová, CSc.
doc. Ing. Marie Hesková, CSc.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Odpovědná redaktorka Mgr. Olga Tesařová
Grafická úprava a sazba Milan Vokál
Počet stran 160
První vydání, Praha 2013
Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o, České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-4480-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vokál

ISBN 978-80-247-8558-5 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-8559-2 (ve formátu EPUB)

O autorech

Ing. Klára Kašparová, Ph.D. (*1978)

Absolventka Ekonomicko-správní fakulty Masarykovy univerzity. V současné době zde působí jako odborná asistentka na katedře podnikového hospodářství. Je garantkou předmětů Základy marketingu a Marketingová komunikace. V roce 2012 obhájila svou disertační práci na téma Koncepce společenské odpovědnosti podniku (z pohledu nefinančního reportování). Odborně se zaměřuje na problematiku společenské odpovědnosti firem s důrazem na reportování. Věnuje se publikační činnosti, je autorkou či spoluautorkou odborných knih: Faktory ovlivňující CSR reportování (Masarykova univerzita, 2012), Reportování o společenské odpovědnosti podniku (Masarykova univerzita, 2011), Konkurenční schopnost podniků – analýza faktorů hospodářské úspěšnosti (Masarykova univerzita, 2009), Relationship Marketing in Micro and Small Enterprises and Local Authorities – International Comparison (The Karol Adamiecki University of Economics in Katowice, 2009) a odborných statí týkajících se problematiky společenské odpovědnosti. Je členkou Odborné sekce Společenská odpovědnost organizací (OS CSR) Rady kvality ČR.

Kontakt: klarad@econ.muni.cz

Ing. Vilém Kunz, Ph.D. (*1974)

Absolvent Fakulty sociálně ekonomické Univerzity Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem. V roce 2008 obhájil na Fakultě podnikohospodářské Vysoké školy ekonomické v Praze disertační práci na téma Společenská odpovědnost firem. V roce 2008 získal za tuto práci Cenu prof. Františka Egermayera (v kategorii nejlepší disertační práce), kterou uděluje Česká společnost pro jakost. Působí jako odborný asistent na katedře marketingové komunikace Fakulty sociálních studií Vysoké školy finanční a správní. Odborně se zaměřuje na problematiku společenské odpovědnosti firem a marketingové komunikace. Na VŠFS je garantem předmětu public relations. Věnuje se publikační činnosti: je autorem či spoluautorem vysokoškolských skript a řady odborných knih, např. Společenská odpovědnost firem (Grada Publishing, 2012), Společenská odpovědnost organizace – CSR v praxi a jak s ním dál (Grada Publishing, 2010) či Základy podnikání ( Grada Publishing, 2010), která získala Cenu Grady 2010 v kategorii ekonomické literatury. Dále je spoluautorem a autorem řady odborných statí, týkajících se zejména problematiky společenské odpovědnosti firem. Je členem Odborné sekce Společenská odpovědnost organizací (OS CSR) Rady kvality ČR.

Kontakt: kunz.vilem@seznam.cz

Úvod

Vážení čtenáři,

máte před sebou knihu, která se věnuje problematice společenské odpovědnosti firem, přičemž se snaží představit zejména nové moderní přístupy a nástroje uplatňované v této oblasti, ať se již jedná o koncepci sdílených hodnot, work-life balance, corporate community involvement či (společensky) odpovědné investování.

Detailněji se také zabývá reportováním o společensky odpovědném chování podniků, které jim může pomoci vnést systémový přístup do samotného řízení společensky odpovědných aktivit a významně přispět ke zvýšení konkurenceschopnosti podniku.

Teoretická východiska jsou v knize doplněna jak o výsledky řady výzkumů realizovaných k problematice CSR v České republice i ve světě, tak i o devět případových studií ukazujících různé přístupy k CSR v každodenní podnikové praxi v ČR. Přáli bychom si, aby případové studie nejen vhodným způsobem doplnily základní teoretická východiska, ale posloužily např. též jako inspirace pro další podniky v České republice.

V první kapitole je představen koncept společenské odpovědnosti podniku včetně vymezení jeho základních principů, na kterých spočívá. Zároveň jsou zde nastíněny hlavní milníky ve vývoji CSR v EU, kde zejména od 90. let 20. století vzniklo několik významných iniciativ snažících se podpořit rozšiřování CSR jako přirozeného podnikatelského standardu. Pozornost je v této kapitole věnována také podrobnému návodu k implementaci CSR do řízení podniku či identifikaci hlavních přínosů plynoucích z uplatňování principů CSR v podnikové praxi.

Druhá kapitola se zabývá uplatňováním a možnostmi dalšího rozšiřování CSR v České republice. V její úvodní části je ukázáno na příkladu firmy Baťa, že prvky CSR lze v českém podnikatelském prostředí nalézt již v první polovině 20. století. Detailněji je však popsán její vývoj až po roce 1989, kdy dochází k většímu rozvoji CSR v celé Evropě. Současná situace v oblasti CSR je dokreslena také představením hlavních organizací podporujících CSR či významných veřejných ocenění pro CSR podniky v České republice. V závěrečné části této kapitoly se autoři zamýšlejí nad další budoucností CSR v ČR, přičemž si všímají i hledání cest k jejímu dalšího rozšiřování.

Třetí kapitola se podrobně věnuje standardům upravujícím společensky odpovědné chování podniků. V jejím úvodu se autoři hlouběji zamýšlí nejen nad nejčastějšími důvody pro implementaci standardů, ale zároveň se zabývají i problémy s nimi spojenými. Jelikož díky nejednotnému výkladu CSR vzniklo mnoho standardů upravujících tento druh chování, je v této kapitole věnována pozornost i systematizaci, resp. utřídění standardů. Autoři se pokouší i o kritické zhodnocení standardů. Jednotlivé standardy a jejich využitelnost jsou hodnoceny dle míry jejich využití v podnikové praxi a dle konstrukce a požadavků v nich zakotvených. V této kapitole je možné nalézt také výsledky vlastního výzkumu k vlastnictví jednoho z nejrozšířenějších standardů ISO 14001 podniky v ČR, který byl realizován s podporou Centra výzkumu konkurenční schopnosti české ekonomiky.

Čtvrtá kapitola se zabývá reportováním o společensky odpovědném chování podniků. Autoři se snaží nejdříve přiblížit vývoj a současný stav reportování o společenské odpovědnosti podniku. Následně se věnují hlavním důvodům, které podniky vedou k CSR reportování a také těm, které je naopak od reportování odrazují. Detailní pozornost je v této kapitole věnována i některým významným nastupujícím trendům v oblasti nefinančního reportování, ať už např. v podobě rostoucího využívání možností internetu pro tuto oblast podniky, snah o ověřování reportů třetí nezávislou stranou či vytváření tzv. integrovaných reportů. Autoři se zde také zabývají identifikací klíčových kroků, kterými je třeba projít před samotným započetím s tvorbou CSR reportu. V poslední části čtvrté kapitoly jsou představeny výsledky vlastního výzkumu o stavu reportování v ČR, který se zaměřil i na postihnutí hlavních faktorů ovlivňujících reportování.

V páté kapitole je věnována pozornost některým moderním trendům v oblasti společenské odpovědnosti podniku, které se v současné době staly předmětem zájmu a diskusí řady organizací, expertů i samotných podniků. Nejdříve je představen tzv. koncept sdílených hodnot. Jeho tvůrci, Porter s Kamerem, zdůrazňují, že právě díky vytváření sdílených hodnot může při řešení společenských problémů podnikem dojít k propojení jeho ekonomických cílů s cíli společenskými. Autoři této knihy se proto snaží v této části kapitoly nastínit také to, jakými cestami mohou podniky vytvářet sdílenou hodnotu, resp. jak přenést myšlenku vytváření sdílené hodnoty do praxe – včetně identifikace hlavních kroků tohoto procesu.

Dalším moderním trendem v oblasti CSR, který je detailněji přiblížen, je tzv. work-life balance, neboli vytváření podmínek k tomu, aby mohli zaměstnanci co nejlépe sladit svůj pracovní a osobní život. Autoři vyzdvihují význam podpory work-life balance – včetně zdůraznění klíčových ekonomických i mimoekonomických argumentů pro jeho podporu. Zároveň zde sumarizují hlavní výhody plynoucí z podnikové podpory slaďování osobního a pracovního života, a to jak pro zaměstnance tak samotné podniky. Pozornost je věnována i hlavním nástrojům, které mohou podniky využívat v oblasti podpory vyváženosti pracovního a osobního života zaměstnanců.

Ve třetí části této kapitoly je představeno corporate community involvement, které lze chápat jako zastřešující pojem pro aktivity, kterými se podniky zapojují do života komunity. Autoři přibližují nejen nejdůležitější aktivity spadající pod corporate community involvement, ale shrnují i nejčastěji zmiňované důvody pro zapojení podniků do života komunity. Větší pozornost také věnují popisu charakteristik podniků, které přistupují k řízení corporate community involvement strategicky. V závěrečné části této kapitoly si autoři všímají (společensky) odpovědného investování, přičemž se zde zabývají nejen jeho vymezením, ale např. i důvody, které investory vedou k jeho využívání.

Šestá kapitola se věnuje uplatňování CSR v podnikové praxi vybraných podnikatelských subjektů v České republice. V této části knihy mohou čtenáři najít devět případových studií přibližujících různé přístupy k CSR a také řadu jejich konkrétních a inspirativních CSR aktivit. Případové studie přibližují nejen přístupy velkých podniků, které jsou často součástí nadnárodních korporací, ale i malých a středních podniků.

Kniha je určena manažerům a podnikatelům, kteří chtějí implementovat CSR do svých podnikových strategií či jiným způsobem rozšířit své aktivity v této oblasti a rádi by přitom reflektovali nové moderní trendy a soudobé teoretické poznatky. Vzhledem k tomu, že je problematice společenské odpovědnosti podniků věnována stále větší pozornost v České republice i na akademické půdě, jistě její vydání potěší i studenty vysokých škol, a to zejména s ekonomickým zaměřením.V neposlední řadě může kniha zaujmout i další čtenáře z řad široké veřejnosti, kteří se chtějí bližším způsobem seznámit se základními teoretickými východisky k dané problematice, získat širší přehled o uplatňování principů CSR v podnikové praxi některých podnikatelských subjektů v ČR nebo kteří sami přemýšlí o tom, jak se zapojit do určitých aktivit spadajících do této široké oblasti.

V Brně dne 1. 3. 2013

Vilém Kunz a Klára Kašparová

1 Společenská odpovědnost firem

Tato kapitola představuje v současné době populární a stále se dynamicky rozvíjející koncept – společenskou odpovědnost firem^1 (Corporate Social Responsibility – dále též CSR). Její základy položil v roce 1953 Bowen vydáním své knihy Social Responsibilities of the Businessman, kde se ji vůbec jako první pokusil definovat.2 Ačkoliv od té doby vznikla celá řada definic, stále se žádné z nich nepodařilo plně vymezit šíři záběru CSR a stát se univerzálně akceptovatelnou (Lockett et al., 2006, str. 113, Yang a Rivers, 2009, str. 156). Předmětem časté diskuse je, vzhledem k její novosti, také vymezení základních principů, na kterých by měla spočívat.

I přes tato omezení je patrné, že využití CSR přináší celou řadu benefitů – a to nejen podnikům samotným, ale také dalším skupinám stakeholderů. To je také důvodem, proč v ní Evropská komise vidí nástroj k dosažení svých prorůstových strategií. Proto přispěla ke vzniku mnoha platforem, které jednotlivé oblasti CSR blíže zkoumají a přispívají k výměně best practice. Vzhledem k vágnosti definic CSR je však prosazování její aplikace do podnikové praxe obtížnější.

Následující text je rozdělen do pěti částí. První část podává přehled o různých vymezeních společenské odpovědnosti podniku. Druhá část je věnována hlavním principům, na kterých CSR spočívá. Následující část stručně identifikuje hlavní přínosy spojené s aplikací CSR v podnikové praxi. Čtvrtá část představuje zásadní milníky ve vývoji CSR v Evropské unii. Poslední, pátá, část představuje postup implementace CSR do řízení podniku.

1.1 Vymezení společenské odpovědnosti firem

Corporate Social Responsibilityje komplexním konceptem, ze kterého navíc vycházejí i další parciální koncepty soustředěné na určitou oblast společenské odpovědnosti firem. Poměrně značná šíře konceptu CSR, stejně jako jeho živelný vývoj, způsobují velmi vysokou terminologickou nejednotnost.

Také pro pojem „Corporate social responsibility“, ačkoliv se o CSR diskutuje již více než půl století, neexistuje ani v současné době žádná všeobecně platná a jednotná celosvětová definice.

Je to způsobeno, dle našeho názoru, zejména tím, že společenská odpovědnost firem je založena na dobrovolnosti, nemá striktně vymezené hranice a tím dává prostor jak k široké diskusi, tak i k velmi širokému chápání a interpretaci tohoto komplexního konceptu jednotlivými zájmovými skupinami. Mura (2011) se dokonce domnívá, že jestli existuje nějaká jednotná a všeobecně akceptovaná shoda v chápání konceptu CSR, tak je v tom, že termín CSR má různé významy pro různé zainteresované subjekty a společenské komentátory.

V důsledku toho existuje také celá řada definic a přístupů k vymezení společenské odpovědnosti firem, které jsou ovšem velmi často dosti vágní, čímž dávají značný prostor k poměrně širokému uplatnění.

Otázkou jednotného vymezení CSR se zabývá řada autorů a to nejen v zahraničí, ale již i v České republice. Např. Mullerat si myslí, že k vymezení pojmu CSR by měla být použita buď jednoduchá definice problematiky, která však může být zjednodušena až na zavádějící úroveň, anebo naopak definice přesnější, popisnější (Mullerat, 2010, str. 227).

K zajímavým poznatkům ohledně vymezení CSR dospěl Alexandr Dahlsrud ve své práci „How Corporate Social Responsibility is defined: an Analysis of 37 definitions“ (Dahlsrud, 2008). Na základě analýzy desítek definic CSR vymezil pět základních aspektů (oblastí), které se v definicích CSR vyskytovaly nejčastěji. Jedná se o:

- oblast environmentální;

- oblast sociální;

- oblast ekonomickou;

- stakeholders;

- dobrovolnost.

Dahlsrud zjistil, že čtyři z těchto pěti oblastí se vyskytují minimálně v 80 % definic a navíc alespoň tři z pěti oblastí se objevují dokonce v 97 % definic. Proto se domnívá, že i když jsou existující definice CSR formulovány verbálně rozdílně, jsou souladné, resp. kongruentní.

Také v ČR se zejména v posledních letech, a to nejen v reakci na zmiňovanou neuspořádanost a nejasnost způsobu vymezení pojmu CSR, ale i v důsledku všeobecně rostoucího zájmu o CSR u nás, začínají někteří výzkumníci zabývat otázkou možných (různých) způsobů vymezení pojmu CSR.

Např. Pokorná (2012), která se zabývala výzkumem rozboru obsahů 75 odborných statí získaných z databází odborných publikací v anglickém jazyce věnovaných pojmu CSR, se domnívá, že: „na základě zjištění opakujících se sekvencí v používaných definicích pojmu CSR lze vytvořit arbitrární aktuální podobu definice, v níž CSR znamená vytvoření takové strategie firmy, která úspěšně integruje aktivity spojené s hlavní hospodářskou činností firmy s dalšími dobrovolnými činnostmi nad tento rámec. V rámci zákonných podmínek zajišťuje trvalý obchodní úspěch a tím vytváří komfortní podmínky pro uspokojování potřeb zúčastněných stran. Nad rámec zákonných povinností reaguje na výzvy společnosti, zapojuje se do veřejného života a současně i citlivě reaguje dobrovolnými aktivitami na problémy místní komunity i celé společnosti“ (Pokorná, 2012, str. 161).

O vymezení společenské odpovědnosti se snaží i řada mezinárodních i národních organizací a hnutí, které se často také snaží o podporu rozšiřování myšlenek CSR, a to nejen mezi zástupce podniků. Za všechny je možné jmenovat např. mezinárodní organizace Business for Social Responsibility, World Business Council for Sustainable Development, organizaci Prince of Wales International Business Leaders Forum napojenou na transatlantické instituce, jako jsou Světová banka, OSN či ILO. V Evropě je pak CSR podporována orgány EU a sítí jejích národních partnerů. Níže uvádíme také některá z jejich nejčastěji uváděných vymezení CSR:

- Evropská unie vymezuje CSR jako „dobrovolné integrování sociálních a ekologických hledisek do každodenních firemních operací a interakcí s firemními stakeholdery“ (KOM, 2001, str. 8);

- podle The Corporate Social Responsibility Newswire Services představuje CSR „integraci firemních praktik a hodnot takovým způsobem, že jsou do nich zahrnuty zájmy všech zainteresovaných subjektů včetně spotřebitelů, zaměstnanců, investorů a životního prostředí“ (CSRwire);

- podle World Business Council for Sustainable Development představuje CSR „kontinuální závazek podniků chovat se eticky a přispívat k ekonomicky udržitelnému růstu a zároveň se zasazovat o zlepšování kvality života zaměstnanců a jejich rodin, stejně tak jako lokální komunity a společnosti jako celku“ (WBscD, 2009);

- mezinárodní organizace Business for Social Responsibility definuje CSR jako ,,řízení obchodní činnosti takovým způsobem, který naplňuje či překračuje etická, právní, komerční a společenská očekávání od byznysu“ (Kotler a Lee, 2005, str. 3);

- podle sdružení Business Leaders Forum Česká republika je možné CSR chápat jako „dobrovolný závazek podniků chovat se v rámci svého fungování odpovědně ke společnosti i prostředí, ve kterém podnikají“ (Business Leaders Forum, 2010).

Společenskou odpovědnost firem se pokouší zejména v posledních letech charakterizovat i celá řada domácích odborníků zabývajících se problematikou společenské odpovědnosti firem (většina z nich se věnuje (zabezpečuje) na vysokých školách v ČR či na Slovensku vzdělávání v oblasti CSR). Společenská odpovědnost firem je podle nich charakterizována např. jako:

- „Společenská odpovědnost podniku je poslední dobou chápána jako jeden z cílů řízení a správy společnosti. Zabývá se dopady jednání podniku na jeho okolí a celou společnost a chápe firmu jako subjekt, který má určité úkoly ve společnosti, v níž působí“ (Kislingerová a Nový, 2005, str. 77).

- „Koncept primárně zdůrazňující dodržování hodnot na byznys úrovni – vůči zaměstnancům, dodavatelům, odběratelům atp. a vůči prostředí, kde firmy působí a které svou činností ovlivňují – životnímu prostředí, lidem a organizacím v komunitě“ (Kalousová, 2005b, str. 22).

- „CSR je zastřešujícím pojmem, jenž v sobě zahrnuje témata od ochrany životního prostředí přes zaměstnanecká práva, boj proti diskriminaci, komunitní práci, transparentnost až k sociálně odpovědné investiční politice“ (Franc et al., 2006, str. 9).

- „CSR je moderním konceptem podnikání, který vyjadřuje orientaci podniku na dlouhodobé cíle a zasahuje do všech oblastí působení firmy. Společensky odpovědné firmy při svém fungování usilují nejen o naplnění tradičních ekonomických cílů, ale zároveň i o naplnění sociálních a environmentálních aspektů své činnosti“ (Kunz, 2012, str. 11).

- „Podniky, které přijaly zásady CSR za své, si dobrovolně stanovují vysoké etické standardy, snaží se minimalizovat negativní dopady na životní prostředí, pečují o své zaměstnance, udržují s nimi dobré vztahy a přispívají na podporu regionu, ve kterém podnikají“ (Kuldová, 2010, str. 18).

- „Taková činnost podniku, v rámci které se podnik chová odpovědně nad rámec právních norem, přičemž toto chování není ojedinělé, ale trvalé, je přirozenou součástí jeho strategického řízení. Strategicky odpovědné podnikání je podnikatelská strategie, která je v souladu s hlavním podnikatelským záměrem a klíčovými kompetencemi podniku“ (Marková, 2011, str. 15).

- „Společenská odpovědnost firem představuje nadstavbu zákonné odpovědnosti firem, kdy se jejich manažeři a zaměstnanci chovají takovým způsobem, že nejenom naplňují ekonomické poslání samotné firmy, ale přispívají i k naplnění potřeb a cílů všech zainteresovaných stran“ (Tetřevová, 2011, str. 614).

- „Jedná se o koncept, kdy firma dobrovolně přebírá spoluodpovědnost za blaho a udržitelný rozvoj moderní společnosti a současně očekává zachování konkurenceschopnosti a ziskovosti, přičemž se nejedná o dva protichůdné cíle“ (Čaník et al., 2006, str. 37).

V souvislosti s množstvím definic společenské odpovědnosti firem je nutné zmínit také chápání CSR a jeho významu samotnými představiteli podnikatelského sektoru.

Z výzkumu^3 (Kunz a Srpová, 2010), který jsme prováděli mezi 248 vybranými podniky v ČR vyplynulo, že oslovení zástupci podniků za hlavní projevy společenské odpovědnosti jejich podniků považují zejména to, že se snaží:

- chovat eticky a být transparentní (v této souvislosti uváděly firmy např. své etické kodexy);

- být dobrým zaměstnavatelem náležitě pečujícím o své zaměstnance;

- být dobrým sousedem (podporujícím rozvoj místního regionu a místní komunity);

- nabízet kvalitní výrobky a služby;

- platit řádně a včas daně.

Kotler a Lee ve své knize Corporate Social Responsibility (2005) uvádějí názory dvou vrcholových manažerů významných světových korporací, a to sice Williama Claye Forda Jr., předsedy představenstva a generálního ředitele společnosti Ford Motor Company, a Carly Fioriny, generální ředitelky společnosti Hewlett Packart.

William Clay Ford Jr. vidí rozdíly mezi dobrou a skvělou společností. Podle něj dobrá společnost nabízí excelentní produkty a služby. Skvělá společnost také nabízí excelentní produkty a služby, ale současně usiluje o to, aby byl svět lepším místem pro život. Carly Fiorina vidí společensky odpovědné firmy jako ty úspěšnější a doslova uvádí: ,,Upřímně věřím, že v tomto století budou vítězit ty společnosti, které dokážou svými činy být nejen ziskové, ale zároveň činit dobro pro společnost. Stále častěji akcionáři, zákazníci, firemní partneři a zaměstnanci volí ty firmy, které jsou jednak úspěšné, ale současně činí dobro pro společnost. Toto je zkrátka nová realita podnikání, které bychom se měli či spíše musíme chopit“ (Kotler a Lee, 2005, str. 6).

V neposlední řadě bychom rádi citovali i dva soudobé české top manažery ze dvou významných firem působících v ČR.

„Úspěšným společnostem se již nestačí při podnikání orientovat jen na dosažení zisku. Prioritou je dnes oblast společenské odpovědnosti, která zohledňuje dopad chování firmy na své okolí. Zapojování firmy do společensky odpovědných aktivit pomáhá identifikovat obchodní příležitosti, posilovat důvěru u klientů a především – zvyšovat motivaci zaměstnanců.“

Josef Kotrba, vedoucí partner společnosti Deloitte ČR

„Společenská odpovědnost patří mezi oceňované vlastnosti vyspělé společnosti. Rovnováha mezi ekonomickým profitem a společenskou odpovědností firmy se stává silným pojítkem mezi managementem společnosti a zaměstnanci.“

Libor Sehnal, AGC Flat Glas Czech

Zajímavé je tak é sledovat, jakým způsobem se měnil pohled na CSR v běhu času. Evolucí vývoje definic a celkového teoretick ého pojetí CSR se zabývá například uznávaný teoretik v oblasti CSR A. B. Carroll (1999) ve své m příspěvku „Corporate Social Responsibility: Evolution of a Definitional Construct“. Dle něj je možné autory, kteří se zabývali definov áním konceptu CSR, rozdělit do dvou hlavních myšlenkových směrů. Zatímco stoupenci prvního zd ůrazňují, že povinností každého podnikání je maximalizace jeho zisku v mezích z ákona a s minimální etickou odpovědností, tak směr druhý navrhuje širší rozsah povinností podnik ů ke společnosti (Caroll, 1999). Sám Caroll (2008) pojmenovává CSR jako závazek firem přijímat taková rozhodnutí a realizovat takov é postupy, které jsou žádoucí z hlediska hodnot a cílů naší společnosti. V souvislosti s  evolucí vývoje definic je možné uvést i pohled jednoho z významných současn ých odborníků v oblasti CSR Wayne Vissera , podle něhož: ,,CSR představuje způsob, kterým byznys soustavně vytv áří sdílené hodnoty ve společnosti prostřednictvím ekonomického pokroku, dobrého corporate governance, citlivosti stakeholderů a zlepšov ání životního prostředí“ (Visser, 2011, str. 8).

Významným charakteristickým rysem definic CSR je v naprosté většině to, že jsou univerzální, čímž vymezují rámec a základní principy pro všechny typy podniků, bez ohledu na jejich předmět podnikání i velikost, včetně zástupců malých a středních podniků. Je zřejmé, že má-li být potenciál společenské odpovědnosti plně využit, nesmí se stát pouze „výsadou“ velkých firem, ale musí se stát záležitostí celého podnikatelského sektoru.

1.2 Hlavní principy CSR

I když výše uvedené řádky dokládají nejen značnou šíři a komplexnost konceptu CSR, ale i jeho rozdílnou interpretaci jednotlivými zájmovými skupinami, domníváme se, že je přesto možné vymezit základní principy CSR. Zdůrazňována je především:

- dobrovolnost – podniky realizují CSR aktivity zcela dobrovolně nad rámec jejich povinností vymezených legislativou;

- aktivní spoluprácese všemi zainteresovanými skupinami (tzv. stakeholdery) – umožňuje vytvářet tzv. „win-win“ situace;

- transparentnost a otevřený dialog se stakeholdery – podniky by měly stakeholderům umožnit přístup k informacím, a to nejen těm, které souvisejí s ekonomickou výkonností podniků;

- komplexnost a fungování podniku s ohledem na tzv. „triple bottom line business“ – podniky se zaměřují na ekonomické, environmentální i sociální aspekty své činnosti;

- systematičnost a dlouhodobý časový horizont – CSR je zahrnuta dlouhodobě do firemních hodnot, podnikatelské strategie a procesů na všech úrovních podniku;

- odpovědnost vůči společnosti a závazek firem přispívat k rozvoji kvality života – společenská odpovědnost představuje etický imperativ pracovat ve prospěch společnosti.

Evropská komise (KOM, 2001) uvádí i další následující charakteristické rysy konceptu CSR:

- koncept je vnitřně spojen s konceptem udržitelného rozvoje, tzn. podniky začleňují ekonomické, sociální a environmentální dopady do svých každodenních činností;

- jedná se o způsob řízení, nejedná se o volitelný doplněk k hlavní podnikatelské činnosti.

Podle některých teoretiků může být společenská odpovědnost považována za důležitý rys nové ekonomiky a zároveň může být i odrazem názoru, že nejen vlády, ale i podniky musí nést svůj díl odpovědnosti za společenský blahobyt, ochranu životního prostředí, udržitelný rozvoj a racionální využívání neobnovitelných zdrojů (Pavlů, 2009, Bobenič Hintošová, 2008).

1.3 Přínosy vyplývající z přijetí CSR

CSR je považována za moderní koncept podnikání, který vyjadřuje orientaci podniku na dlouhodobé cíle a zasahuje do všech oblastí působení firmy. Vlastní zavedení principů společenské odpovědnosti do firmy znamená nutnost zahrnout ji i do základních firemních hodnot, podnikatelské strategie a procesů na různých úrovních organizace.

Přijetí principů CSR do každodenní firemní praxe nemusí (nemělo by) redukovat ekonomickou úspěšnost firem. Stejně tak ekonomické cíle firem nemusí být v rozporu se společenskými zájmy. Naopak se ukazuje, že jejich úspěšné propojení může firmám přinášet synergický efekt a získávat významné konkurenční výhody.

Mezi nejdůležitější přínosy, které mohou společensky odpovědné firmy realizovat, je možné řadit:

- možnost stát se vyhledávaným zaměstnavatelem,

- větší přitažlivost pro investory a zpřístupnění dalšího kapitálu,

- zlepšení reputace a získání pozitivního obrazu v očích široké veřejnosti,

- ocenění u obchodních partnerů a možnost přilákání nových partnerů,

- rostoucí prodej a loajalita zákazníků,

- zvýšení efektivity provozu a snížení provozních nákladů,

- zlepšení managementu rizik a zmenšení nákladů na „risk management“,

- vytváření potřebného zázemí k úspěšnému fungování a dlouhodobé udržitelnosti,

- lepší poznání potřeb stakeholderů a možnost rozvíjet kvalitnější spolupráci s nimi.

I když se ukazuje, že tyto výhody, které společensky odpovědné firmy získávají, mají často primárně nefinanční podobu a jejich účinek není zpravidla bezprostřední, neznamená to, že jsou méně důležité.

Výzkum, který provedla Transparency International – Česká republika v létě 2006 mezi zástupci podnikatelského sektoru v ČR, též ukázal, že oslovení zástupci podniků spatřují přínosy odpovědného chování především v jeho dlouhodobém pozitivním efektu (např. jako je konkurenční výhoda, dobré jméno firmy, snazší spolupráce s obchodními partnery i zaměstnanci, ale také vyšší zisk a společenský přínos) (Čaník a Čaníková, 2006).

1.4 Milníky ve vývoji CSR v EU

Ačkoliv jsou výraznější kroky k podpoře a propagaci CSR ze strany Evropské unie viditelnější až v tomto tisíciletí, jejich základ byl položen už na začátku 90. let minulého století. V roce 1993 vyzval prezident Evropské komise Delors podnikovou sféru k zapojení se do řešení vybraných evropských strukturálních problémů. V reakci na jeho výzvu byla v roce 1995 vydána European Business Declaration against Social Exclusion, ve které podniky a organizace, které je zastupují, vyjádřily svou ochotu spolupodílet se na předcházení a boji se sociálním vyloučením^4 (CSR Europe). Důvodem tohoto výběru bylo uvědomění si, že sociální vyloučení představuje plýtvání s lidskými zdroji a napomáhá zvyšování finanční zátěže i pro samotné podniky (CSR Europe). V příloze deklarace se nacházelo vymezení oblastí a příklady aktivit, kterými lze závazek naplňovat. Její signatáři zároveň vyzvali k vytvoření evropské sítě, v rámci které by docházelo k výměně informací a zkušeností. V následujícím roce proto byla založena European Business Network for Social Cohesion (o čtyři roky později byla přejmenována na CSR Europe).

V roce 2000 přijala Evropská rada tzv. Lisabonskou strategii, která měla vést k naplnění ambiciózního cíle učinit z EU „nejkonkurenceschopnější a nejdynamičtější znalostní ekonomiku schopnou udržitelného hospodářského růstu s více a lepšími pracovními místy a s větší sociální soudržností“ (KOM). CSR měla být jednou z dílčích strategií jeho naplnění. Proto v následujícím roce vydala Evropská komise Zelenou knihu o CSR^5 s cílem rozpoutat diskusi o vybraných tématech spojených s rozvojem CSR v Evropě (KOM, 2001). Výstupy z ní uvádí ve svém Sdělení z roku 2002. Z diskuse vyplynulo, že se různé skupiny liší především v náhledu na to, zda by CSR měla být vykonávána na dobrovolné bázi, či by její vykonávání mělo být ošetřeno legislativně. Zatímco podniky podporují dobrovolnost při realizaci CSR, odbory a nevládní organizace se přiklánějí k alespoň minimální regulaci. Evropská komise v tomto případě nakonec vyslyšela argumenty podniků pro zachování dobrovolnosti při prosazování CSR v praxi.

Zároveň v diskusi zazněl od vícero skupin stakeholderů silný požadavek na transparentnost a vytvoření mechanismů zajišťujících důvěryhodnost poskytovaných informací o dopadech aktivit podniků na prostředí, ve kterém se pohybují a umožňujících porovnání výkonnosti podniků v jednotlivých oblastech CSR (KOM, 2002, str. 4). Ve Sdělení jsou přímo identifikovány standardy, které by měly být pro uvedené využity, nebo které by měly tvořit alespoň základ, ze kterého nové mechanismy vyjdou.6

Z  diskuse také vyplynul požadavek na vytvoření instituce, která by usnadňovala dialog mezi podniky a jeho stakeholdery (KOM, 2002, str. 17). Proto Evropská komise ještě v  daném roce iniciovala vznik European Multi-Stakeholder Forum on Corporate Social Responsibility . Jeho cílem bylo podporovat transparentnost, inovativnost konceptu CSR a postupné sbližování CSR praktik a nástrojů (EMF, 2004, str. 2– 3). V roce 2004 vydává toto Fórum závěrečnou zprávu, ve které formuluje na zá kladě výsledků práce tzv. kulatých stolů řadu doporučení pro další vý voj CSR. Pro odbory a nevládní organizace byl však její obsah určitým zklamáním, protože CSR byla opě tovně charakterizována jako dobrovolný koncept, který není vhodné legislativně upravovat (Franc et al., 2006, str. 13–14).

Na základě výsledků práce výše zmíněného Fóra a konzultací se zástupci podniků vydává v roce 2006 Evropská komise druhé Sdělení týkající se CSR. Zdůrazňuje v něm, že hlavními aktéry v CSR jsou podniky, a proto je třeba s nimi pro dosažení cílů formulovaných v revidované Lisabonské strategii^7 navázat užší spolupráci (KOM, 2006, str. 2). Proto je hlavní obsah Sdělení zaměřen na vysvětlení a popsání fungování nové instituce – European Alliance for CSR. Evropská komise však ve Sdělení také nezapomíná zdůraznit důležitost pokračování dialogu i s ostatními stakeholdery. Dle ní by se ale měl odehrávat na jiné platformě – na European Multi-Stakeholder Forum on CSR (KOM, 2006, str. 3). Tuto ideu však zatemňuje konstatováním, že European Alliance for CSR bude politickým zastřešením nových nebo stávajících iniciativ podniků všech velikostí a dalších zúčastněných subjektů v oblasti CSR (KOM, 2006, str. 6).

Jasná orientace Aliance na podniky s vágním konstatováním, že se k ní mohou připojit i další subjekty, vedla řadu organizací mimo podnikovou sféru k dojmu, že se je snaží Evropská komise z diskuse v Alianci vyloučit (KOM, 2009, str. 25). Dojem vyloučení byl dále umocněn skutečností, že ve Sdělení byla znovu, i přes dlouhotrvající námitky ze strany odborů a nevládních organizací, potvrzena dobrovolnost ve vykonávání CSR. Odborům a nevládním organizacím také vadilo, že v Alianci nedošlo ke schválení standardů chování a Evropská komise nechce monitorovat chování členů Aliance (ECCJ). V reakci na to odmítly zmíněné organizace do Aliance vstoupit a začaly se sdružovat v European Coalition for Corporate Justice (Euractiv, 2010).8 Její členové zastávají názor, že by podniky měly být ze zákona odpovědné za dopady svých činností na prostředí, ve kterém působí. Zároveň od počátku existence Koalice deklarují svou snahu vyvíjet tlak na orgány EU tak, aby došlo ke změně postoje Evropské komise v otázce dobrovolnosti praktikování CSR. Finanční krize pak nahrála tomuto proudu smýšlení.

V roce 2010 byla Lisabonská strategie nahrazena Strategií Evropa 2020. Během konzultací předcházejících jejímu vydání zástupci European Coalition for Corporate Justice neopomněli zdůraznit, že finanční krize jasně ukázala, že samoregulace dostatečně nefunguje. Opětovně vyzvali k větší regulaci nejen ve finančním sektoru a nastavení jasnějších pravidel (Euractiv, 2010). Zároveň vyjádřili názor, že je třeba, aby veřejné autority více dohlížely nad danou oblastí.

Strategie Evropa 2020 má za cíl „dosažení hospodářského růstu, jenž bude založen na principech znalostní ekonomiky, bude udržitelný a bude podporovat začleňování – a to jak sociální, tak územní“ (VČR). Z takto definovaného cíle vyplývá, že jednou z priorit,9 které tvoří jádro strategie, je udržitelný růst. V rámci ní je formulováno několik stěžejních iniciativ, které mají přispět ke stanoveným cílům pro tuto prioritu. CSR se přímo dotýká Stěžejní iniciativa „Průmyslová politika pro věk globalizace“, ve které je zakotven požadavek na obnovení strategie EU pro podporu CSR jako prvku klíčového pro zajištění dlouhodobé důvěry zaměstnanců a spotřebitelů (KOM, 2010, str. 17).

V reakci na to vydává Evropská komise v roce 2011 Sdělení o obnovené strategii EU v oblasti společenské odpovědnosti podniku na období 2011–2014. CSR je zde nově definována jako odpovědnost podniků za své dopady na společnost (KOM, 2011a, str. 6). Zároveň je zdůrazněno, že „předpokladem pro naplnění této odpovědnosti je dodržování platných právních předpisů a kolektivních dohod mezi sociálními partnery“ (KOM, 2011a, str. 6). Největší posun je však v náhledu na vykonávání CSR. Evropská komise i nadále deklaruje, že by měl rozvoj CSR primárně vycházet z podniků samých. Toto konstatování však doplňuje o skutečnost, že některá doplňková regulační opatření mohou „vytvářet prostředí, které lépe motivuje podniky k dobrovolnému přijímání jejich společenské odpovědnosti“ (KOM, 2011a, str. 3). Proto také vyzývá členské státy, aby vytvářely a koordinovaly své vlastní národní CSR strategie (KOM, 2011a).

Česká republika zatím (r. 2013) vypracovanou Národní strategii CSR nemá (BpS). Z výzkumu, který vypracovala platforma Byznys pro společnost^10 v roce 2012, vyplývá, že české podniky strategii CSR, kterou by vytvořil a aktivně podporoval stát, nechtějí nebo nepotřebují (BpS). Na konferenci v Senátu konané k této problematice dokonce vystoupili někteří zástupci tuzemských podniků s tezí, že „přílišné angažmá státu v oblasti, která tradičně podléhá samoregulaci, konkurenceschopnost podniků nejenže nepodpoří, ale může ji i ohrozit“ (Euractiv, 2012). Dle Kalousové^11 lze však tlak Evropské komise také vnímat jako „novou příležitost k otevření diskuse, kudy by se CSR měla v České republice ubírat“ (Euractiv, 2012).

Z obsahu Sdělení vyplývá, že (doplňková) regulační opatření by se měla týkat tří oblastí – transparentnosti, tvorby tržních pobídek pro odpovědné chování podniků a zajištění odpovědnosti (KOM, 2011a, str. 7). Z uvedeného je patrné, že první z oblastí, kam by opatření měla směrovat, je CSR reportování. Dle Evropské komise může zveřejňování informací o CSR aktivitách usnadňovat „komunikaci mezi zúčastněnými stranami a identifikaci významných rizik týkajících se udržitelnosti“ (KOM, 2011a, str. 11). Dále může dle ní přispívat k budování důvěry veřejnosti v podnik (KOM, 2011a, str. 11).

Ačkoliv uvádí, že existuje mnoho mezinárodních rámců pro vypracování CSR reportů, explicitně jmenuje jen Směrnice Global Reporting Initiative – blíže viz kapitola 3 a příloha A. V souvislosti s tvorbou tohoto typu reportů však apeluje také na to, aby poskytované informace byly podstatné a jejich získávání nebylo finančně nákladné. Díky tomuto požadavku je pak vcelku logické, že upozorňuje na nový trend v reportování – integrované reporty a vyjadřuje podporu Mezinárodní radě pro integrované reportování, která v současné době vytváří tzv. integrovaný reportingový rámec – blíže viz subkapitola 4.3.2.

Druhou oblastí, kam by měla regulační opatření směřovat, je tvorba pobídek pro odpovědné chování podniků. Evropská komise apeluje na členské státy a veřejné orgány na všech úrovních, aby do zadávání veřejných zakázek začleňovaly environmentální a sociální kritéria takovým způsobem, který by nediskriminoval malé a střední podniky. Zároveň doporučuje do zadávání zakázek zahrnovat pozitivní opatření, která umožní nedostatečně zastoupeným podnikům (většinou malým a středním) získat přístup na tento specifický trh (KOM, 2011a, str. 10).

Třetí, poslední, oblastí je zajištění odpovědnosti. Z textu Sdělení je patrné, že Evropská komise vidí jako cestu k zajištění této odpovědnosti přijetí určitých standardů podniky. Hned na několika místech Sdělení apeluje na využívání mezinárodně uznávaných standardů, jako je Směrnice OECD pro nadnárodní podniky, UN Global Compact, Tripartitní deklarace zásad o nadnárodních podnicích a sociální politice od ILO a ISO 26000^12 – blíže viz kapitola 3 a příloha B. Volba těchto standardů vychází ze závěrečné zprávy výše zmiňovaného Fóra.13 Vyplývá z ní, že právě je podniky nejčastěji využívají pro nastavování svého přístupu k CSR a tvorbě CSR politik (EMF, 2004, str. 6).

1.5 Implementace CSR

Nejednoznačnost výkladu CSR komplikuje její převoditelnost do podnikové praxe. Řešením mělo být vytvoření globálně přijímaného standardu, který by společenské chování podniku konkrétněji vymezil, nabídl postupy pro zakotvení CSR do podnikové strategie a určil procesy nutné k nastavení pro její realizaci. Tuto příležitost však uchopilo příliš mnoho iniciativ a vznikla celá řada standardů upravujících tento typ chování. Situace se tak místo původního záměru ještě více znepřehlednila. Zároveň postavila podniky, které chtěly pro zavedení CSR využít formální postupy, k čemuž vyzývá i výše uvedené Sdělení Evropské komise z roku 2011, před problém výběru nejvhodnějšího standardu – blíže viz kapitola 3.

To bylo také jedním z motivů, proč International Institute for Sustainable Development^14 (dále též IISD) vytvořil podrobný návod k implementaci CSR do řízení podniku. Jeho základní rámec zobrazuje níže uvedená tabulka 1.1. Ambicí návodu není nahrazení již existujících standardů upravujících CSR, ale spíše snaha o pomoc s orientací v nich (Hohnen, 2007, str. viii). Primárně je určen pro podniky, které zatím nemají zavedeny formální CSR strategie a programy (Hohnen, 2007, str. vii). Vznikl na základě diskusí s vícero typy stakeholderů. Je založen na PDCA cyklu,15 který je jednou z nejznámějších metod využívaných pro postupné zlepšování procesů v různých oblastech.

Jak vyplývá z tabulky 1.1, PDCA cyklus se skládá ze čtyř fází. V rámci každé z nich jsou následně vymezeny úkoly a k nim se vážící opatření (kroky). Prvním úkolem fáze Plánuj je provedení posouzení CSR. Tato část je velmi důležitá pro zjištění, na čem může daný podnik stavět. Podniky totiž často vykonávají mnoho činností, které jsou řazeny do CSR, aniž by si to uvědomovaly. Jejich poznání skrze cílené zkoumání podnikových dokumentů, procesů a aktivit je základem strategického přístupu k CSR (Hohnen, 2007, str. 23 a 25). Za nejvhodnější nástroj k využití, pro splnění této části procesu, považuje IISD Směrnici GRI.

Sám IISD navrhuje pět kroků – viz tabulka 1.1, které je nutné v rámci daného úkolu učinit. Upozorňuje na to, že pro úspěšné zavedení CSR je nutná podpora procesu zavádění napříč celým podnikem. Proto apeluje na to, aby byl CSR tým složen jak ze zástupců managementu a vlastníků, tak také ze zástupců řadových pracovníků (Hohnen, 2007, str. 23). 16 Všechny tyto skupiny stakeholderů by pak také měly být zapojeny do diskusí v dalších relevantních krocích. Vedle nich však nesmí podnik zapomenout i na zapojení klíčových externích stakeholderů, kteří jej mohou upozornit na existenci příležitostí či problémových oblastí nacházejících se ve vnějším prostředí (Hohnen, 2007, str. 26). IISD připomíná, že byť je CSR dobrovolný koncept, jeho základem je plnění zákonných povinností podnikem. Proto je třeba mít o legislativních opatřeních povědomí.

Tab 1.1 Implementační rámec

Kdy?

(Koncepční fáze)

Co?

(Vymezení úkolů)

Jak?

(Kontrolní místa)

A. Plánuj

1. Proveď posouzení CSR

- Sestav CSR tým,

- vytvoř pracovní definici CSR,

- identifikuj legislativní požadavky,

- přezkoumej podnikové dokumenty, procesy a aktivity,

- identifikuj a zapoj klíčové stakeholdery.

2. Vytvoř CSR strategii

- Získej podporu CEO, senior managementu a zaměstnanců,

- zkoumej, co ostatní dělají, ohodnoť uznávané CSR instrumenty,

- připrav soupis navrhovaných CSR akcí,

- vytvoř plán postupu a tzv. business case,

- rozhodni se o směru, přístupu, hranicích a zaměření se na vybrané oblasti.

B. Realizuj

3. Stanov CSR závazky

- Naznač CSR závazky,

- diskutuj s hlavními stakeholdery,

- vytvoř pracovní skupinu pro vytvoření závazků,

- připrav pracovní verzi,

- konzultuj s dotčenými stakeholdery.

4. Realizuj CSR závazky

- Vytvoř integrovanou rozhodovací CSR strukturu,

- připrav a zaveď CSR podnikatelský plán,

- nastav měřitelné cíle a identifikuj výkonnostní ukazatele,

- zapoj zaměstnance a všechny ty, kterých se CSR závazky týkají,

- navrhni a prováděj školení o CSR,

- zřiď mechanismy pro zjištění problematického chování,

- vytvoř interní a externí komunikační plány,

- zveřejni závazky.

C. Prověř

5. Ověř a reportuj o pokroku

- Měř a ověř výkonnost,

- zapoj stakeholdery,

- reportuj o výkonnosti – interně i externě.

D. Zlepši

6. Ohodnoť a zlepši

- Vyhodnoť výkonnost,

- identifikuj příležitosti ke zlepšení,

- zapoj stakeholdery.

E. Porovnej s jiným: jeden cyklus dokončen

- Vrať se k plánování a začni nový cyklus.

Zdroj: Hohnen 2007, str. 19

Splněním výše popsaného prvního úkolu je vybudována informační základna pro druhý úkol v procesu zavádění CSR. Je jím vytvoření CSR strategie. Je tu opětovně formulováno pět kroků, kterými by měl pověřený tým projít, aby výsledná CSR strategie byla vypracována systematicky a byla realizovatelná (Hohnen, 2007, str. 33) – blíže viz tabulka 1.1. I zde IISD připomíná, že aby byla CSR strategie úspěšná, musí se těšit podpoře jak ze strany vedení podniku, tak ze strany jeho zaměstnanců. Při jejím vytváření IISD doporučuje nechat se inspirovat chováním ostatních podniků, nejen konkurentů. Jako vhodné také vidí obrátit se v rámci tohoto kroku na různé oborové či přímo CSR asociace, které mohou mít/mají zkušenost s touto částí procesu, a mohou tak podniku poskytnout dodatečné informace, příp. mu zprostředkovat vhodné kontakty. V této souvislosti IISD také zmiňuje hned několik standardů vhodných k využití – Směrnici OECD pro nadnárodní podniky, UN Global Compact, Směrnici GRI a různé standardy ISO (Hohnen, 2007, str. 35).

Podnik by se měl v této části také rozhodnout, zda bude praktikovat spíše opatrný přístup k CSR, spočívající v postupném rozvoji CSR aktivit, nebo zaujme mnohem dynamičtější strategii rozvoje CSR. Ať už je rozhodnutí jakékoli, plánované aktivity by měly navazovat, příp. rozvíjet ty, které jsou již v podniku zavedeny (Hohnen, 2007, str. 36) a jsou v souladu s hlavními podnikovými cíli a jeho kompetencemi (Hohnen, 2007, str. 38). Zároveň apeluje na vytvoření tzv. business case. 17 Následně by mělo být učiněno ve spolupráci se senior managementem rozhodnutí o směru, kudy se bude CSR ubírat či o hlavních oblastech, kam budou odpovědné aktivity podniku směrovány (Hohnen, 2007, str. 39). Toto rozhodnutí může vést k celé řadě činností – např. k revizi mise, vize a zastávaných hodnot, zavedení nových kodexů chování, školení atd. (Hohnen 2007, str. 40).

Po plánování následuje druhá fáze cyklu – Realizuj. I v ní jsou stanoveny dva úkoly. První z nich spočívá ve stanovení CSR závazků. Váže se k němu opětovně pět kroků doporučených k následování – blíže viz tabulka 1.1. CSR závazky definuje IISD jako „taktiky či nástroje, které podnik vytváří, nebo se k nim přihlašuje, aby demonstroval svůj závazek“ řešit dopady svých činností na prostředí, ve kterém se pohybuje (Hohnen, 2007, str. 42). Jejich stanovení musí vycházet ze zjištěných informací v rámci posuzování CSR a z formulované CSR strategie. Explicitní formulace CSR závazků je důležitá proto, aby v případě, že implementaci CSR aktivit provádí různé části podniku, bylo postupováno jednotně, tj. v souladu se stanovenými závazky. Zároveň je jejich stanovení nápomocné při vysvětlování realizace určitých aktivit podnikem širšímu okruhu stakeholderů (Hohnen, 2007, str. 44).

Vzhledem k tomu, že vlastní formulace kodexů upravujících chování dané přijatým závazkem je relativně dlouhý a náročný proces, doporučuje IISD v této části najít a připojit se k již existujícím iniciativám organizací, jako je např. OECD, OSN, ILO, Social Accountability International či Global Reporting Initiative. Ty také usnadňují formulaci závazků podniku. Přesto však i zde doporučuje IISD diskusi o rozsahu a záběru závazků s klíčovými stakeholdery. Tím se zvyšuje jejich zapojení do procesu a jejich podpora záměrů podniku (Hohnen, 2007, str. 47). IISD doporučuje, aby pracovní skupina vytvářející CSR závazky identifikovala, kdo bude v podniku za jejich implementaci odpovědný a přizvala ho k přípravě pracovní verze (Hohnen, 2007, str. 51). Zároveň podniky vybízí ke zveřejnění CSR závazků nejen v CSR reportech, ale také na webových stránkách a intranetu.

Následujícím úkolem v rámci druhé fáze procesu je realizace CSR závazků. Sestává z osmi kroků. Prvním z nich je nastavení rozhodování takovým způsobem, aby CSR úvahy byly při rozhodování brány v úvahu zcela přirozeně. To se však podaří pouze tehdy, když jsou CSR cíle sladěny a integrovány s cíli celopodnikovými (Hohnen, 2007, str. 58). CSR podnikatelský plán musí vycházet z formulované CSR strategie a závazků. Může být vypracován samostatně, nebo může být součástí širšího podnikatelského plánu. Vzhledem k tomu, že určuje, jaké lidské, finanční a jiné zdroje a aktivity budou potřeba k naplnění CSR strategie a z ní plynoucích závazků, pomáhá zajišťovat, aby se „slova přeměnila v efektivní akce“ (Hohnen, 2007, str. 58). Pro vyhodnocení efektivity CSR aktivit je také třeba, stejně jako v jiných oblastech, stanovit cíle respektující pravidlo SMART a výkonnostní ukazatele.

Z výše uvedeného textu je patrné, že o zapojování různých skupin stakeholderů a diskusi s nimi by se měl podnik snažit v téměř všech krocích procesu. IISD však upozorňuje, že pro tuto část je klíčové zapojení především zaměstnanců a z části i dodavatelů (Hohnen, 2007, str. 61). Proto je třeba u těchto skupin posilovat jejich povědomí o směru CSR, strategiích, závazcích, aktivitách a výkonnosti podniku v této oblasti skrze různé komunikační kanály. Posilování by však nemělo probíhat pouze jednosměrně od podniku směrem k nim. Ukazuje se, že dvojsměrná komunikace vytváří „pocit vlastnictví a hrdosti na společensky odpovědné aktivity podniku“ (Hohnen, 2007, str. 61). Posilování a rozvoj jejich kompetencí je také dobré utužovat skrze různá školení o CSR. Vzhledem k etickým základům, na kterých CSR stojí, je nutné pro snížení ohrožení úspěšnosti zavedení CSR, z důvodu problematického chování na jakémkoliv stupni řízení a v jakékoliv oblasti, zavést takové mechanismy a procesy, které toto chování včas objeví.18 Podnik by také neměl opomenout o svých CSR závazcích informovat cílové skupiny stakeholderů. Pomoc v určení, které to jsou, nabízí jak interní tak externí komunikační plány (Hohnen, 2007, str. 64).

V rámci třetí fáze Prověř je stanoven pouze jeden úkol – ověření a reportování o pokroku. Váží se k němu tři kroky – blíže viz tabulka 1.1. Smyslem CSR je zvýšení výkonnosti v oblastech, které upravuje. Z tohoto důvodu lze jak reportování tak ověřování poskytovaných informací považovat za nástroj měření posunu ve stanovených závazcích (Hohnen, 2007, str. 67). Podrobněji o obojím viz kapitola 4. Ze standardů využitelných pro tuto oblast IISD zmiňuje jak Směrnici GRI, tak sérii AA1000 a UN Global Compact.

V poslední, čtvrté fázi procesu s názvem Zlepši je také formulován jen jeden úkol – ohodnocení a zlepšení. Váží se k němu opětovně tři kroky – blíže viz tabulka 1.1. Ohodnocení sleduje celkový pokrok podniku v CSR a na jeho základě formuluje pověřený tým či pracovník zlepšení či úpravy v CSR přístupu, CSR strategiích či aktivitách (Hohnen, 2007, str. 73). Proto, aby však bylo možné ohodnocení provést, je třeba mít stanovené cíle dle pravidla SMART.

1.6 Shrnutí

Tato kapitola se podrobněji zabývala společenskou odpovědností podniku. Vzhledem k benefitům, které se s její aplikací pojí, celosvětově vzrůstá přijímání tohoto konceptu. V Evropě hraje silnou roli v podpoře CSR Evropská komise. Ačkoliv od počátku svých aktivit v této oblasti prosazuje dobrovolnost v přijetí a realizaci CSR, pod tlakem různých skupin stakeholderů a v reakci na finanční krizi byla nucena svůj přístup revidovat. I nadále prosazuje dobrovolnost – ovšem s doplňkovou regulací. Ta by měla směřovat jak do oblasti CSR reportování, tak do podpory přijetí vybraných standardů upravujících společensky odpovědné chování podniků.

Význam standardů spočívá ve vymezení a rozvedení principů, na kterých CSR stojí. Jelikož však v průběhu let vznikla celá řada standardů upravujících tento typ chování, podniky se v nich často neorientují a neví, jak je vhodně a účelně využít pro implementaci CSR do řízení podniku. Proto vypracoval např. International Institute for Sustainable Development pro podniky návod, jak uvedené realizovat. Tento návod je v kapitole blíže rozveden.

2 Společenská odpovědnost firem v České republice

Tato kapitola se podrobněji zabývá uplatňováním i možnostmi dalšího rozšiřování CSR v České republice. V posledních letech jsme ve světě svědky rostoucího zájmu o CSR a to nejen ze strany podniků. Také v České republice – a to nejen v souvislosti se vstupem do Evropské unie, která se snaží podporovat rozšiřování CSR nejen v jejích členských státech, nabývají otázky spojené s širokou implementací principů CSR na důležitosti. V této kapitole je však také na příkladu firmy Baťa ukázáno, že prvky CSR je možné nacházet v českém podnikatelském prostředí již v meziválečném období (v první polovině 20. století). Stěžejní pozornost je věnována zejména současné situaci v oblasti CSR v ČR. Zároveň se zde nachází i zamyšlení nad hledáním cest k jejímu dalšího rozšiřování, včetně snahy o vytvoření Národní strategie CSR v České republice.

Následující text je rozdělen do sedmi částí. První část přibližuje komplexní uplatňování principů CSR ve firmě Baťa již za vedení Tomáše Bati. Druhá část se věnuje rozšiřování CSR v České republice po roce 1989, přičemž prostřednictvím výsledků řady výzkumů prezentuje i stav uplatňování CSR podnikatelskými subjekty v České republice. Ve třetí části jsou představeny hlavní organizace podporující rozšiřování CSR v ČR. Čtvrtá část se zabývá nejvýznamnějšími veřejnými oceněními udělovanými v  České republice v oblasti CSR. Pátá část vyzdvihuje roli medií pro další rozšiřování CSR v ČR a přibližuje jejich zájem o tuto oblast. Šestá část si všímá, jakými způsoby je problematika CSR postupně začleňována do (systému) vzdělávání v ČR. Poslední část se zabývá hledáním cest k dalšímu rozšiřování CSR v ČR, přičemž klíčová pozornost je věnována přípravě Národní strategie CSR v České republice.

2.1 CSR v ČR před rokem 1989

V českém podnikatelském prostředí nacházíme prvky CSR již v meziválečném období v první polovině 20. století. V souvislosti s uplatňováním principů společensky odpovědného podnikání bývá z českých podnikatelů nejčastěji zmiňována osobnost Tomáše Bati (1876–1932), který byl zakladatelem slavného obuvnického podniku (Čaník et al., 2006).

Řada odborníků (např. Cekota, 2004) se domnívá, že společenská odpovědnost se řadí za života Tomáše Bati (spolu s vysokou výkonností, orientací na zákazníka či neustálým zlepšováním) k hlavním charakteristickým znakům jeho firmy.

Také sám Tomáš Baťa nejen, že obhajoval a prosazoval ve své firmě myšlenku společensky odpovědného podnikání, ale snažil se zároveň seznámit širokou veřejnost se svými postoji i aktivitami své firmy v této oblasti, což dokládá i řada jeho děl. Např. ve své knize Zámožnost všem (Baťa, 2007), poprvé vydané již v roce 1926, uvádí: „Často jsem stál před rozcestím, nevěda, mám-li jíti vpravo nebo vlevo, a myslím, že jsem nakonec nejvíc vydělal, když jsem se rozhodl pro ten směr, který se zpočátku zdál prospěšný jen lidem – veřejnosti. Směr, který sliboval zpočátku prospěch jen mně a veřejnosti škodu, přinesl nakonec škodu nám oběma“ (Baťa, 2007, str. 39). Baťa zdůrazňoval, že podnikání slouží člověku, jeho rozvoji a zdokonalování a že musí být založeno na morálních principech.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moderní přístupy ke společenské odpovědnosti firem a CSR reportování.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.