Lutra lutra

Hodina přírodopisu se nedařila. Paní učitelka Dvořáková se marně snažila seznámit třídu se živočichem, o němž byla přesvědčena, že by jej žáci měli znát:

„Obývá nejrůznější typy vodního prostředí od potůčků, řek až po rybníky a jezera s čistou vodou. Loví především ryby, raky, hmyz a požírá i hlodavce, ptáky, obojživelníky a hmyz. Na březích vod si vyhrabává nory, které mají východ umístěný pod vodou – chlapci, dávejte pozor!!“

Chlapci ovšem moc pozor nedávali. Kobrle si složil už čtvrtý parníček z papíru vytrženého ze sešitu, Dopita opisoval úkol z matematiky, Bárta s Eichlerem společně hráli nějakou hru na mobilu a Kolínský se opájel hudbou z MP3, jejíž sluchátko maskoval rukou podepírající hlavu.

„Na velkém teritoriu,“ pokračovala učitelka, „které může zahrnovat i s vedlejšími přítoky 20–50 km vodního toku, má ještě několik dalších nor. Kotíková, dej sem to Bravíčko!“

„Proč?“ vzpouzela se Adriana Kotíková, kterou přírodopis vůbec nezajímal, neboť se připravovala na profesní dráhu topmodelky.

„Protože jsem řekla. Teď dávejte pozor, to je zajímavé: Aktivní je především v noci, jen v zimním období ji můžeme zastihnout i ve dne. Teritoria si označuje hromádkami trusu, který odkládá na viditelná místa.“

„Kluci,“ zvedli oči od mobilů Bárta s Eichlerem, „to je dobrý – kudy chodí, tudy kadí.“

„Bárto,“ brunátněla paní Dvořáková, „to je jediné, co tě zaujme.“

Ve třídě rostl hluk, který se učitelka marně snažila překřičet: „Obývá celou Evropu a značnou část Asie po severní Írán, Přední i Zadní Indii, Sumatru, Tchaj-wan a Japonsko. Její odborný název je Lutra lutra.“

To se už i netečný Kobrle obrátil na spolužačky Irenu a Adrianu: „Tak už holky víte, co to je, když vám někdo řekne ludro?“

Učitelčiny nervy byly napnuty, až skoro zvonily.

„Jste naprosto nemožná třída,“ křičela. „Člověk se tady snaží, abyste získali správné kompetence, aby z vás něco bylo, abych splnila ešvépé, a vy si toho nedovedete vážit. Kobrle si dělá legraci ze všeho a za každou cenu. Lutra není ludra a kvůli tomu jednomu písmenku se nemusí Kotíková s Dostálovou ukničet jako puberťačky. A co to vidím? Dvořáku, dej sem okamžitě ten mobil!“

Petr Dvořák byl žák, který s paní učitelkou vůbec nebyl v příbuzenském vztahu, což ona dávala najevo zvýšenou přísností. „Ale já…“ bránil se.

„Ani slovo! Nejdříve mne vytočíte a pak si mne ty darebáku budeš fotit, ne? Okamžitě sem dej ten mobil!“

„Ale vždyť…“

„Hrozné, hrozné!“ Učitelka vytrhla žákovi mobil a vyběhla ze třídy, Dvořák za ní.

Třída řvala.

Když zazvonilo, zakřičel Eichler: „Všichni ven! Je poslední hodina, tak ať nás tu nenačapá říďa a nenutí nás svědčit nebo co.“

Třída se rychle vyprázdnila, sedět zůstal jen Dvořákův soused Bohouš Klásek. V lavici zůstaly Dvořákovy věci a Bohouš je pomalu skládal do batůžku. Vedle běžných předmětů jej zaujal jakýsi tisk či leták s nadpisem Neptun Times.

„Dej to sem,“ vytrhl jej z prohlížení Petr, který se právě vrátil.

„Tobě nic neudělali? Tos je teda pěkně rozštíp,“ podivil se Bohouš.

„Co by mi mohli udělat?“

„A ten mobil?“

„Já jim ukázal, proč jsem ho měl v ruce. Mám tam vyfocenou tu lutru, teda vydru, co jsem ji viděl loni u Frahelže na puťáku.“

„Tys tam byl na kole?“

„To taky, ale hlavně na lodi s oddílem. A teď mi vrať tajmsy.“

„Co?“

„Tajmsy, ty noviny, co na ně koukáš jako vejr.“

„To jsou noviny?“ divil se Petr. „Já myslel žes to stáhnul z internetu.“

To už oba stáli u okénka školní jídelny. Bohouš byl rád, že se s ním Petr baví, protože kamarádů nazbyt neměl. Ne, že by byl samotář, ale nějak se s ním kluci ani holky moc nepřátelili. Občas si sice s někým začutal za panelákem do míče, občas šel s kluky na videohry nebo do bazénu, ale skoro vždycky to končilo smíchem na Bohoušův úkor. Bohouš si o ostatních myslel, že jsou tupci, ale věděl, že to samé si myslí oni o něm. Tak vlastně žil od jednoho odpoledne k druhému a většinou se nudil u televize nebo se brouzdal internetem. Táta o něm říkal, že by se klidně mohl dívat do pračky, protože si stejně nic nepamatuje.

Teď však měl naději, že mu Petr ukáže něco zajímavého. „Dáš mi to přečíst?“

„Teď ne, ale přijď asi tak ve tři k nám.“

Pět minut před třetí stál Bohouš před panelákem a tiskl zvonek s nápisem Dvořákovi.

„Bohouši?“ ozvalo se. „Jeď do pátýho.“

„Ahoj,“ přivítal jej Petr. „Botasky si dej semhle a pojď za mnou.“

Petrův pokoj vypadal trochu jinak, než byl Bohouš zvyklý. Pod postelí, na kterou se lezlo po žebříku, byl stolek s počítačem, učebnicemi a sešity, židle a lampička. Jednu stěnu zakrývala police s knihami, plastikovými modely lodí a glóbusem, pod oknem byla velká truhla a plastikový barel, nad oknem bylo zavěšeno pádlo a na něm plovací vesta. Tapety imitovaly vodorovně kladená prkna.

„Páni,“ vydechl Bohouš, „ty to tady máš jako na lodi.“

„Viď,“ přisvědčil Petr, „to ale ještě nic není, koukej,“ a zmáčkl někde vypínač. Na jedné ze stěn se rozsvítila červená žárovka, na opačné zelená.

„Co to jako má bejt?“

„Poziční světla, na lodích se tak označuje pravobok a levobok.“

„Máš tu taky rum?“

„Proč rum?“

„Na lodi má bejt rum, ne?“

„Tak doslova to zase neberu. Ale my si s klukama hrajeme na námořníky, a tak se každý snažíme ostatní trumfnout. Ale měl bys vidět Kanonýra, ten má na zdi kulaté sklo a za ním akvárium. Vypadá to jako při podmořské plavbě.“

„Jaký kanonýr, vy máte také děla?“

„No, jedno tak akorát na stůl máme, ale to Kanonýr je jméno, my máme každý nějakou přezdívku. Já taky, ale to ti teď říkat nebudu.“

„Přezdívku? A proč?“

Bohouš zvyklý na přezdívky jako „ten trouba, vozembouch, ňouma“ nechápal skrytou hrdost v Petrových slovech. „Řekni mi ji, já to nikomu neřeknu,“ žadonil.

„Hele, to není jen tak, takoví kamarádi zas nejsme.“

„Už je to tu,“ pomyslel si Bohouš, „se mnou kamarád nebude nikdy nikdo.“

Petr si jeho zklamání všiml, a aby z toho nějak vybruslil, nabídl:

„Já ti teda dám přečíst ty Timesy, tam se dočteš o dalších přezdívkách.“

Z předsíně přinesl aktovku, zalovil v ní a téměř nábožně mu podal list jako z velkého sešitu. „To je naše kronika, píšeme ji už moc let. Tohle je o naší výpravě na severní pól.“

„Vy jste byli na severním pólu? To vykládej holubům, to bych o tom musel někde něco slyšet nebo číst. A ostatně, vždyť jsi ani nechyběl ve škole a za Vánoce se to stihnout určitě nedalo.“

„Ale ne,“ vysvětloval Petr. „To jezdíme každý rok v lednu na jednu chalupu do Krkonoš, vlastně to jsou ještě Jizerky, a ta výprava na severní pól je tradiční hra, kterou měříme, kdo je nejlepší, nejchytřejší, nejrychlejší, nejsilnější a také kdo má největší štěstí.“

„Nevykládej,“ odporoval Bohouš, „jaképak největší štěstí, copak se štěstí dá měřit?“

„Jo, dá. Ta hra má pokaždý trochu jiný pravidla, severní pól je pokaždý někde jinde, pokaždý je jiný sníh, někdy je lepší vzít běžky, jindy sjezdovky nebo sněžnice a jindy důkladný pohorky. Lodivodi nám vždycky přichystají jiný podmínky, a tak se ještě nestalo, že by severní pól vyhrál někdo dvakrát.“

Bohoušovi vrtalo hlavou, jak mohou nějací lodivodi ovlivnit množství sněhu v Krkonoších a jak je možné, že severní pól je pokaždé jinde. Petr mu to popsal:

„Tak sleduj: My jsme vodní skauti, v čele máme kapitána, v čele posádky je kormidelník a člunař. Takoví ti, co už vyrostli, jsou lodivodi. No, a ti pomáhají s programem, vytyčují trasy, dělají značkaře nebo domorodce nebo útočníky a vymýšlejí lumpárny na zkomplikování her.

Na severní pól jezdíme na Bímanův štít. To je chalupa, co patří starému Bímanovi, a my mu jednou spravili štítovou stěnu a teď tam smíme několikrát ročně na výpravu. Spí se na karimatkách ve světnici, na půdě, po chodbách a tak. Je to na pěkném místě u Jizery a můstek přes vodu má na jednom břehu ceduli Krkonoše a na druhém Jizerské hory. A tak na rozcvičku běháme z Jizerek do Krkonoš.

„Fuj,“ otřásl se Bohouš, „na rozcvičku?“

„No, to je hec, my se koulujeme a myjeme ve sněhu a…“

„Kecáš a frajeříš,“ nevěřil Bohouš, „radši povídej o pólu.“

„To večer předtím lodivodi vyberou nějakou skálu nebo les nebo tak, označí vlajkou, položí lístky s čísly a cestou zpátky zametají stopy jako liška Ryška. Ráno každá posádka dostane plánek, ze kterého musí vyčíst, kde to je, kudy jít a co si vzít na cestu. Kdo opustí chalupu, už tam zpátky nesmí. A tak se každá posádka snaží si vzít věcí co nejmíň, aby se nenadřela, ale i co nejvíc, protože neví, co bude potřebovat k různým úkolům.“

„A kdo to letos vyhrál, ty?“ dychtil Bohouš.

„No to se právě dočteš v těch Neptun Timesech. Letos jsme museli postavit dva postupové tábory, vybavit je zásobami, léky, psy…“

„Psy?“ žasl Bohouš. „Jakými psy?“

„Přece si jen tak hrajeme, vždycky jeden klečí na pekáči a dva táhnou a štěkají. Než nás pustili dál, lodivodi všechno kontrolovali. Na každé základně musel vždycky někdo zůstat, a i když se na pól dostal jen jeden, hrál za celou posádku. Ale to, že někdo byl první na pólu, ještě neznamená, že opravdu vyhrál. Ještě může cestou zahynout.“

„Jezuskote!“ vžil se Bohouš do vyprávění.

„No, zahynout zrovna ne, ale lodivodi na někoho ukáží prstem a řeknou: Omrzliny! nebo Zlomenina!, nebo zařvou: Došly zásoby!, nebo tak něco.“

„Já bych se na to vykašlal, kdybych už měl tu vlajku.“

„Vykašlat by ses mohl, to jo, ale pak by tě ostatní asi uštípali, protože přišli o body. Jen ten, kdo jich má dost, smí na tábor. A letos jedeme do Rumunska na Dunaj.“

„Týbrďo, to by se mi líbilo.“

„Tak vidíš. Letos jsme museli lodivody obvázat, jako že si zlomili nohu, a dopravit do chalupy.“

„To snad šlo, ne?“

„Šlo – nešlo. To bylo u železničního mostu a chalupa byla ještě dva kilometry daleko. Kapitán říkal, že prej na dvacet metrů nepotřebujeme žádnej výcvik, ale že doopravdy se musí raněný občas vláčet k sanitce cestou necestou dost daleko od civilizace.Teda, nepřej si vidět, jak nám ti ranění dali zabrat. My hekali, oni hekali, ten náš nám dokonce dvakrát spadl a nakonec jsme ho dovláčeli po cestě a on řval, že už je raději zdravý a kapitán nám to nechtěl uznat a chtěl nás vrátit, ale nakonec jsme ho ukecali a on uznal, že jsme ho dopravili živýho, i když jen málo.“

„Tak dozvím se jednou, kdo to tentokrát vyhrál?“ vybuchl Bohouš.

„Na, tady máš a čti si,“ podal mu konečně Petr výtisk oddílových novin.

„Vy jste ňáká děsně dobrá parta, ne?“ zeptal se Bohouš, když dočetl.

„Jasně,“ odpověděl bez zbytečné skromnosti Petr. „Hrajeme si na námořníky, jako námořníci se oblékáme, jako námořníci se oslovujeme.“

„A lodě máte?“

„Ts, ne asi! Civettu, Fram, Kontiki, Pelican, Bounty, Endeavour, Niké. A taky Meluzínu, Severák, Amébu, Vydru, Štiku, Mřenku, Škebli.“

„Počkej, počkej, nehoupej, já už jsem taky něco přečetl. Kontiki byl vor, ne? Toho Heyerdahla, ne? Nevykládej, že vám ho daroval. Ten je někde v muzeu,“ chlubil se znalostmi Bohouš.

„No jo. My prostě lodě pojmenováváme po takovejch, co vešly do dějin. Každá posádka má pramici a jmenuje se po ní.“

„Tak jo,“ stočil Bohouš řeč jinam, „ale byl jsi vůbec na tom severním pólu? V novinách o tobě není ani slovo. A furt nevím, jakou máš přezdívku a ve které jsi posádce.“

„Už jsem ti jednou řekl, že přezdívku ti nepovím. Ale jinak jsem v Civettě, a na pólu jsme byli, jenže poslední. Ale Pelikáni a Framáci tam nedorazili vůbec, a tak jsme nebyli nejhorší. Já hlídal druhou základnu a na pól za nás došli Jenda Benda se Skřítkem. A svýho raněnýho Vochomůrku jsme na Bímanův štít dovezli první, i když jsme mu odřeli parohy.“

„Jaký zas parohy?“ třeštil oči Bohouš.

„Ale žádný, on jednou začal každýmu nadávat, tak jsme mu začli říkat Cornuto, ale kapitán nám to zatrhnul, ale stejně mu říkáme trpajzlík s rohama. A když jsme ho naložili ovázanýho na bob, tak se mu tam nevešla hlava a on ji pořád nadzdvihoval a řval: Za hory, za doly, mé zlaté parohy!“

Ty přezdívky Bohouše přímo fascinovaly. Čím to, že Petr něčí přezdívku tak snadno vyzradí, ale tu svoji snad ani za cédéčko s Truhlou Járy Cimrmana. A čím to, že se v těch novinách dočetl i o klucích, kteří zjevně nejsou nejlepší?

Ještě dlouho by si chtěl Bohouš povídat, ale Petr se podíval na hodinky a řekl: „Konec, musím mámě nakoupit. Tak ahoj, já tě zas někdy pozvu, jo?“

J

Bohouš cestou domů kopal do kamínku a přemýšlel, zda se někdy dopátrá Petrovy přezdívky a proč mu ji vlastně tak úporně tají.

„Třeba je nějak hanebná,“ došel k závěru. „Ale stejně bych tam chtěl taky chodit.“

Kuličkiáda

V dalších dnech a týdnech se ve škole nic zvláštního nedělo, až na to, že skoro ve všech předmětech Petra s Bohoušem rozsadili, aby si při vyučování moc nepovídali. Petr občas pozval Bohouše domů a nechal ho prohlížet obrázky v knížkách o moři a lodích. Nikdy se to však nestalo ve čtvrtek, protože Petr spěchával na oddílovou schůzku. Bohoušovi to bylo někdy fuk, někdy líto a někdy měl vztek.

Občas Petra opatrně sledoval, a tak věděl, že chodí na přehradu do dřevěné klubovny s nápisem FLOTILA.

Jednou zjara měl štěstí. Byl opět čtvrtek a u klubovny bylo více chlapců než jindy, všichni byli v námořnickém. Bohouš se skryl u kmene velkého javoru na protějším břehu a pozoroval sedm pramic pomalu plujících ledovou tříští do kruhu. Na jedné z lodí vstal dospělý člověk s bílou kapitánskou čepicí a nad hlavu zvedl ohromný klíč.

„Vodo přehradní,“ pronesl, „vodo řek a rybníků, vodo jezer i moří a oceánů, je jaro, a proto tě probouzíme ze spánku. Buď na nás vlídná, nos nás tam, kam si přejeme, omývej naše lodi jen zvnějšku a neprohlížej si je zevnitř. Neodnášej naše lodní pytle, nerozmáčej naše jídlo, netop naše lidi. Nes naše pozdravy všem lidem dobré vůle na hladině i na svých březích. Vodo, odemykám tě po prvé,“ kapitán otočil klíčem ve vodě, „odemykám tě po druhé,“ a znovu otočil klíčem. Jak se nahýbal, loď se zhoupla a kapitán si namočil rukáv. Kdosi se hlasitě uchichtl, ale ostré „sss…!“ jej utišilo. Kapitán opět povstal: „Voda je odemčena, letošní vodácká sezóna začíná. Neptun a žmlv s námi. Kýlovou vodou vpřed!“

Za první lodí se stojícím kapitánem se ostatní ve stejných vzdálenostech vracely k protějšímu břehu. Teprve tam bylo porušeno ticho a Bohouš slyšel jen tlumené povely. Posádky vytahovaly lodě na břeh a odnášely za klubovnu.

„Teda,“ říkal si Bohouš, „to bylo ohromný. Ale ten kapitán je mi nějak povědomý.“

Ve škole se Petra neptal, nechtěl, aby věděl, že byl svědkem něčeho, co asi vidět neměl, spíše se mu vyhýbal. Jenže brzy si na něj Petr sám počkal:

„Hraješ kuličky?“

„Kuličky?“ divil se Bohouš. „Jako mimino jsem je hrával, ale teď? Už jsme přeci velcí mužští, ne? Ani nevím, jestli doma nějaké kuličky ještě vůbec mám.“

„Nevadí, ve čtvrtek pořádáme kuličkiádu. Jestli chceš, přijď odpoledne ke klubovně, já ti pár kuliček půjčím,“ přehlédl Petr Bohoušův blábol o velkých mužských.

Ve čtvrtek Bohouš postával již od tří hodin na břehu přehrady a chvílemi se procházel po hrázi se třemi hliněnkami v kapse a se smíšenými pocity v hlavě. Co to vlastně je ta kuličkiáda? Nevyhodí jej někdo? Přijde Petr, aby se jej ujal? Přijde vůbec někdo? Není to Petrův žert? Litoval, že nepřijel na kole, to by tu mohl drandit dost nenápadně.

Před čtvrtou se však prostranství před klubovnou začalo plnit. Přicházeli Bohoušovi vrstevníci, byla tady i mrňata tak ze druhé, třetí třídy. Dokonce i několik mladých mužů vojenského nebo studentského věku s mírně narašeným vousem zvětšovalo hloučky a hlasitě se s každým zdravilo.

„Hele, Toťák, kde se tady bereš?“

„Ahoj, Válcu, to víš, nedalo mi to, chce se mi zase mládnout.“

„Koukej, támhle je Mikrofon, ty nejsi na moři?“

„Teď zrovna ne, a když jsem si ve vývěsce přečetl o kuličkiádě, tak jsem přišel na kus řeči.“

Bohouše plácl někdo zezadu po pravém rameně. Bohouš se otočil, ale nikde nikdo. Ale ne, vlevo se na něj šklebil Petr a měl radost, že se mu otřepaný vtip povedl. „Tak už jsem tady, nic se neboj, nestyď se, dneska je nás tu tolik, že se ani všichni neznáme. Chceš půjčit ty kuličky?“

„No, jestli tři stačí, tak jsem doma něco vyšašil.“

„Stačí, pojď se mnou k posádce,“ táhl Petr Bohouše k jedné skupince.

„Ahoj, Veverčáku, cos to přivedl?“ ozvalo se.

„Ale to je Bohouš, potencionální nováček, zatím nám doplní počet posádky při kuličkiádě.“

Bohouš se zatetelil. Potencionální nováček! Že by? A konečně už něco ví: Petrovi říkají Veverčák.

Náhle se celá Flotila seřadila. Petr strhl Bohouše vedle sebe.

„Páni!“ vyhrkl Bohouš, když viděl, komu dává lodivod hlášení. „To je přece…!“

„Mlč!“ napomenul jej Petr, „tos nevěděl?“

„Kapitáne, Flotila je nastoupena ke kuličkiádě,“ zaznělo hlášení.

„Pohov,“ usmál se kapitán. „Je nás tu tolik, že budeme hrát na několik důlků rozřaďovací kola. Dva nejlepší z každé fregaty postupují do finále. Mořští vlci budou startovat za tu fregatu, ke které mají silný citový vztah. Absolutní vítěz získá tuto trofej,“ ukázal všem velkou červenou kouli s nápisem Kuličkiáda XIV.ročník. „Vítězí ten, kdo vcvrnkne poslední kuličku do důlku, nikoliv ten, kdo má v důlku nejvíce kuliček. Ten také postupuje do dalšího kola. Jasné?“

„Ano, pane!“ vřísklo několik desítek hrdel a hrdélek se zdůrazněnou pauzou mezi slůvky „ano“ a „pane“.

„To je nějakých cirátů,“ pomyslil si Bohouš. „Prostě se cvrnká až do úplného docvrnkání.“

Při rozhozu byl čtvrtý. Ve všech účastnících se zvedlo nadšení. Ten, na koho pokřikovali Skřítku, předváděl několikametrové cvrky z těch nejnemožnějších míst a pozic. „To chce ovládat golf, pánové,“ poučoval. Petr, vlastně Veverčák, který hrál před Bohoušem jako třetí, se několikrát spletl a přehodil důlek. Bohouš tak dopravil několik kuliček do důlku skoro zadarmo a do další hry se pustil nečekaným zaujetím. „Páni,“ říkal si, „já snad toho Skřítka přehraju.“

Na kuličišti zůstala jediná modrá kulička. Skřítek ji mistrným cvrnkem dopravil do důlku. Avšak důlek byl již plný předchozích kuliček, a jak Skřítek střílel razantně, poslední kulička po nich přeběhla a na druhé straně zase vyběhla ven. Skřítek protáhl obličej, Veverčák docvrnkl kuličku na hranu důlku a Bohouš ani nezaklekl, jemně cvrnkl do zelené kuličky a ta se skutálela do přeplněného důlku. Přeborníkem Civetty se stal on.

„Dobrej, jak ti říkají?“ uznal jeho výkon Skřítek.

„Teď budeš reprezentovat Civettu v semifinále,“ konstatoval kormidelník Jenda Benda.

„Ale vždyť já vlastně nejsem váš,“ řekl pro jistotu Bohouš. Veverčák jej však bouchl do zad a přivedl na plácek, kde bylo kolo soutěže fregat.

Nutno říci, že tím se Bohoušovo štěstí vyčerpalo. Ve fregatním kole nezvítězil, byl třetí. Ze tří. Nevadilo mu to, a když přišlo finále, fandil vítězi „své“ fregaty Tesaříkovi a druhému Koblížkovi stejně nadšeně jako Veverčák.

Ve finále se bojovalo urputně, vehementně a nadšeně. Mnoho fandů pobíhalo po kuličišti s metličkami a zametalo terén. Někdo z mořských vlků vážně prohlašoval, že bowling jsou také kuličky, jenže velké.

Přestože horkým favoritem finále byl mořský vlk Toťák, nakonec vyhrálo vlče Syslík. Kapitán mu předal maxikuličku jako cenu a prohlásil, že je dobře, když Flotile vyrůstá nová směna. Nevypadalo to, že by tohle na Syslíka udělalo nějak velký dojem. Viditelně však měl radost z první ceny a množství vyhraných kuliček.

Po kuličkiádě za Bohoušem přišel Jenda Benda a oznámil: „Chce s tebou mluvit kapitán.“

„To ne, já tam nepůjdu,“ bránil se Bohouš. Veverčák mu však pomohl: „Klídek, já půjdu s tebou.“

Kapitánovi pak Jenda Benda řekl: „Od té doby, co se Žížal přestěhoval, má naše posádka jen šest členů. Tady Veverčák nám řekl, že možná zná někoho jako vhodného nováčka, no a dnes přivedl tady Bohouše.“

„Ale my se přece známe, že?“ řekl kapitán.

„Ano, pane…“

Veverčák mu skočil do řeči: „U nás to říkáme po námořnicku, musíš udělat pauzu: Ano – pane!“

„Ano – pane… řediteli.“ Nevěděl, co si myslit o člověku, který na škole podepisuje vysvědčení a před klubovnou hraje na kolenou kuličky.

„Tak, Bohouši, chtěl bys chodit do Flotily?“

„Ano. Ano, pane ř…“

„Kapitáne. Veverčáku, přiveď ho na výpravu na Frýdlant, uvidíme, jak si povede. Jendo, zařaď ho zatím do posádky jako nováčka. Ale nezaručuji ti, Bohouši, že budeš moci ještě letos s námi na tábor. Ahoj, kluci.“ Kapitán podal každému ruku, ale Bohouš se cítil nějak mimo sebe, a dokonce se mu zdálo, že jej ani ruka neposlouchá. Nějak se mu nešikovně stáčela a ruku kapitánovu se mu nepodařilo jaksepatří stisknout.

V dalších dnech Bohouš Veverčáka neustále zpovídal:

„Jak to, že jsi mi dosud neřekl, že ředitel je kapitán? Jak to děláš, když s ním mluvíš? Tykáš mu nebo vykáš? Jak mu říkáš na vodě? Jak to, že tě Dvořanda tak pronásleduje, když se znáš s ředitelem?“

„To je hrozně jednoduchý,“ vysvětlil mu spolužák. „Prostě na škole a kolem školy je to pan ředitel a samozřejmě mu vykám, u přehrady a vůbec na Flotile je to kapitán a tykám mu. Kdybych mu snad tykal ve škole, tak mne sepsuje, že si osobuji práva, která nemám. Kdybych mu vykal na Flotile, tak mne sepsuje také.“

„A když něco provedeš?“

„Když něco provedu na škole, tak mě trestá ředitel, když něco provedu na Flotile, tak mě trestá Flotila nebo posádka.“

„A kdybyste spolu šli na přehradu, kde mu přestaneš vykat a kde začneš tykat?“

„Ale to já zas tak přesně nevím, třeba podle toho, o čem se spolu budeme bavit. Anebo podle obvodu školy, ne?“

„Já nevím, mně to připadá celý takový blbý.“

„To si rychle zvykneš, víc kluků z naší školy chodí do Flotily, ani to nevíš. A vůbec, tady máš nové Timesy, píše se tam i o tobě.“

J

A zase měl Bohouš o čem přemýšlet. Byla to zmínka toho starého mazáka Toťáka o žmlvovi. Co to je, že to Toťákovi sežralo bagáž? Dokonce prý dvě tuny!

Ne, že by se nezeptal Veverčáka, tedy ve škole Petra, ale ten jej odbyl: „Na to teď není čas, jestli chceš chodit do Flotily, tak nemůžeš bejt jako ucho. To víš, když jsem tě přivedl, tak za tebe mám zodpovědnost. I když ti jako nováčkovi leccos půjčíme, musíš si ještě spoustu věcí pořídit: kápézetku, uzlovačku a zápisník, začni shánět modrobíle pruhované tričko a modré trenýrky. Vidíš, vlastně jsem se ještě nezeptal, jestli s tím souhlasí vaši.“

„Mámě je to celkem jedno, jen se mi nesmí nic stát, a táta zase říká, že to bude jen dobře, když dostanu záhul,“ ubezpečoval Bohouš.

„No jo, ale u nás to není až tolik levný, časem musíš mít vlastní pádlo, vlastní vestu, kroj, a to stovky jen tak létají. A na zimu běžky. A kromě toho platíme příspěvky, a když někam jedeme, tak musíme platit i za dopravu lodí. A jíme. Člověče, to snad poznáš, na vodě se nejí, na vodě se žere. My už se dávno neptáme, co je k jídlu, ale kolik je toho k jídlu.“

„Táta říkal, že se už o vás zajímal a že prý zná dražší sporty, který navíc vychovávají z kluků founi. Tak mi vysvětli, co je uzlovačka a kápézetka. Co je zápisník, to tuším.“

A Veverčák, pokud mu čas přestávek stačil, vysvětloval, co má být v krabičce poslední záchrany, z čeho a jak má být dlouhá uzlovací šňůra, jaké kapitoly si má nadepsat v zápisníku. Při vyučování je od sebe rozsadily i poslední dvě učitelky.

Veverčák, který byl evidentně hrdý na to, že patří k Civettě, seznámil Bohouše s historií jejího vzoru:

„Civetta se čte čiveta a italsky je to Sova. Na tý lodi českej lesák Josef Ressl jako první přidělal lodní šroub, co vypadá jako mlejnek na maso. A pak mu praskla ňáká trubka, začala syčet pára, policie mu to zatrhla a Resslovi někdo ukrad na ten šroub patent. Ale stejně byl první.“

„Naše Civetta je,“ hrdil se Veverčák, „první posádka fregaty 1, proto používá jako vlajku číslici 1. To je červená tečka na bílým poli.“

„To je japonská vlajka!“ skočil do řeči Bohouš.

„To není japonská vlajka, to je číslo jedna,“ trval na svém Veverčák a pokračoval: „Svý věci označujeme bíle.“

„Své věci? Bíle?“ podivil se Bohouš.

„To poznáš, až s námi budeš častějc. Loďáky jsou všechny stejný, kladiva a polní lopatky taky, a když je málo místa a hodně zmatku, perem se o své věci s jinejma posádkama. Civetta má prostě bílou.“

Mašina na průšvihy

Bohouš se na první výpravu s Flotilou moc těšil. Už vlastnil malý tlustý notes jako zápisník a pro jistotu ještě dva čtverečkované notýsky jako zápisníky na nečisto, neboť se zařekl, že zápisník musí mít vzorný, krásný a nepřepisovaný. Vlastnil také 1,5 m tenkého horolezeckého lana na obou koncích trochu začouzeného, jak jej opaloval, aby se nerozmotávalo. To byla uzlovačka. Pro jistotu měl i dva kusy prádelní šňůry, kdyby měl uzlovat někde za deště nebo v blátě, aby se mu jeho krásná uzlovačka neponičila. Nejvíc práce mu dala kápézetka. Věděl od Veverčáka i z četby knih pana Foglara, že to je krabička, ve které má být všechno, co by mohl potřebovat v nouzi.

I vybavil svou kápézetku krabičkou zápalek a pro jistotu i plynovým zapalovačem, tužkou i propisovačkou a fixy, několika (asi patnácti) kousky polštářkové náplasti, zvonkovým drátem, stíněným kabelem, spojovacím drátem s konektory pro paralelní port PC, vidlicí a rozdvojkou na 220 V, deseti kolíčky na prádlo, kapesním nožem s dvaceti želízky, který dostal od strejdy ze Švýcarska, plastikovou lžící a příborem, který si odnesl z letadla, kterým loni letěli na dovolenou do Itálie, skládacím kalíškem, loňským notýskovým kalendářem, náhradními klíči od bytu, poštovními známkami v hodnotě 5,– a 10,– korun českých i slovenských, vše po pěti kusech, mincemi v hodnotě jedné, dvou, pěti, deseti, padesáti korun, pěti marek a jednoho dolaru, krabičkou acylpyrinu, paralenu a živočišného uhlí, dušičkovou svíčkou a halogenovou baterkou, hřebíky, připínáky, vruty a šrouby s matkami, matkovými klíči šestkou, osmičkou, desítkou a třináctkou, menšími kombinačkami a aranžerským kladívkem, sešívačkou, vteřinovým lepidlem, izolepou a pro případ ztroskotání i jednou plechovkou Coca-coly a středního lančmítu. Bohoušova kápézetka měla rozměry krabice od bot. Maminka mu v prodejně Hudy-Sport pořídila nový batoh neboli kletr, jak říkal otec, zkušený turista, takže bylo kde kápézetku nosit.

V den D a hodinu H se Bohouš s Veverčákem dostavili na nádraží na poslední chvíli.

Veverčák se pro Bohouše ráno zastavil včas, ale Bohouše zarazil Veverčákův batoh. Ve srovnání s Bohoušovým byl přímo nepatrný.

„Ty si nic neneseš?“ ptal se Bohouš.

„Nesu si všechno, co potřebuju.“

„I jídlo a toaletní papír?“

„I jídlo, toaletní papír, pláštěnku a náhradní boty.“

„Juj, boty, ty nemám. Mami, honem pohory a deštník!“

Protože měl batoh nacpaný k prasknutí, přivázal boty k batohu za tkaničky a deštník zabodl mezi svačinu a svetry. Tato úprava jej však natolik zdržela, že vyhlédnutý autobus ujel a Veverčák hnal Bohouše před sebou zkratkami k nádraží pěšky. V posledním úseku jej již nehnal před sebou, ale naopak táhl za sebou.

Na nádraží stálo několik skupin mládeže i dospělých. Jejich počet snad šel do stovek. Bohouš s Veverčákem mezi nimi jen pracně našli svou fregatu.

„Máte jízdenky? Ne? Tak padat k pokladně, za chvíli to jede. My jdeme na nástupiště, budeme vás čekat ve vlaku,“ pobízel je Greenfoot.

Moc těžko se Bohoušovi metelilo podchodem s batohem, který vážil snad tunu. Z posledního vagónu na ně mávali další členové Flotily, obě stupátka však byla přeplněná.

„Podejte nám kletry oknem a vmáčkněte se dovnitř. Až se to rozjede, tak se to srovná a najdete nás. Safra, Bohouši, co to stěhuješ? Tebe vyhodili z domu?“

Naštěstí z podchodu dobíhali ještě další a další výletníci, kteří Bohouše do vagónu přímo vmáčkli. Toho dne Klub českých turistů zahajoval turistickou sezónu a kdekdo se chtěl výletu na Frýdlant zúčastnit, aby získal pamětní list.

„To jsou vaše výpravy vždycky takový?“ ptal se Bohouš, když našel kupé, ve kterém sedělo a stálo asi dvacet vodních skautů z Flotily.

„Ale ne, tohle je pro turisty první pěší výprava, protože je jaro, ale pro nás je to poslední pěší výprava, protože je jaro. Příště už pojedeme nějakou řeku a na řece takový nával není, i když je nával,“ ubezpečovali jej zkušenější.

Ve Frýdlantu vlak vyplivl na perón turisty, tomíky, skauty, vlastivědné vycházkáře, členy České Besedy, čundráky, vandráky i náhodné cestující jednotně zformované do úhledných hranolků. Dav se vydal po turistické značce přes náměstí k rozhledně nad městem. To už ale kamarádi z Civetty pomohli Bohoušovi s jeho neuvěřitelnou zátěží. Někdo vzal rezervní boty, někdo deštník, jiný konzervy. Bez této pomoci by s nimi Bohouš neudržel krok, zůstal by pozadu, a protože to ve Frýdlantu neznal, bídně by zahynul.

Toho dne začínali sezónu také mladí rybáři, a proto bylo vidět ve spěchajícím houfu sem tam někoho s anténou prutu přes rameno. Bohouše zaujal jeden z chlapců a zejména jeho prut.

„Hele, na co to máš? Ty tu budeš lovit ryby?“ snažil se navázat kontakt.

„No jo,“ utrousil na půl úst dotázaný.

„No počkej, fakt, ty to umíš?“

„Dej mi pokoj,“ snažil se setřást Bohouše rybář.

„Počkej, mne to zajímá, půjč mi ten prut,“ dotíral dál Bohouš.

„Panebože, ty jsi votrava. Nepůjčím, je to drahý.“

Bohouš na chvíli přestal. Co na tom prutu může být tak drahého, přemýšlel. Prut jako prut, vlasec jako vlasec. Zůstal asi o půl kroku za rybaříkem a opatrně si sáhl na vrchol jeho prutu. Kluk se však právě v tuto chvíli ošil, prut se pohnul, ohnul a zlomil. Bohouš držel vršek prutu s očkem velice pevně.

„Pomóc, ten debil mi zlomil prut!“ rozvřeštěl se rybář. „Haló, pane vedoucí, támhleten kluk mi zlomil závodní prut!“

Kolem Bohouše a rybáře se vytvořil hlouček, hlouk a hluk.

„Copak se stalo, Jaroušku?“ začal se starat vedoucí mladých rybářů. „A jejej,“ obrátil se k Bohoušovi, „tohle bude drahé. Jsi tu sám?“

„Ne,“ odpověděl po pravdě Bohouš.

„Tak mi okamžitě sežeň svého vedoucího,“ požadoval rybářský náčelník.

„Nedělejte, prosím rozruch, vždyť se to snad dá spravit,“ objevil se zde Jenda Benda.

„Ty se do toho nepleť, spratku. To je závodní prut za tři tisíce, má jej vyvážený přesně na ruku na muškařské soutěže.“

„Tak když je to taková vzácnost, proč to bere s sebou do Frýdlantu a ještě k tomu přeplněným vlakem? Vždyť mu to mohli zlomit už v tom návalu a teď to mohlo být jenom narafičené,“ nedal se Jenda Benda.

„Už jsem ti říkal, aby ses do toho nepletl,“ rozčiloval se rybářský vůdce, „kde je ten váš vedoucí?“

„Tady,“ ozval se kapitán přivolaný Veverčákem, „tak o co jde?“

Jeden přes druhého mu přítomní vysvětlovali, jak Bohouš ulomil Jarouškovi špičku vzácného prutu. Kapitán si vzal rybářského vedoucího stranou a něco s ním dohadoval. Ke klukovským uším zalétly jen úryvky: „… rodičům … oprava … dohodnout … přeháňka…“

Oba rybáři vrhli na kluky z Flotily nasupené pohledy, nicméně odešli, aniž by Bohouše udeřili nebo hlasitě prokleli. Kapitán potom oznámil: „Žádná kaše se nejí tak horká, jak se uvaří. S Bohoušovými rodiči se dohodneme o opravě prutu. Ale ty, Bohouši, budeš muset více kontrolovat své chtění a nutkání, jinak budeš stále v nějakém průšvihu.“

Fregaty a posádky Flotily se konečně dostaly nad město k rozhledně, kde místní turisté vydávali účastnické karty a upomínková razítka. Od věže vedlo několik cest, které obtáčely město po místech, ze kterých byly vyhlídky na město, zámek, ale i na blízký povrchový lom a elektrárnu. Kapitán vybral cestu údolím Smědé. „Když už jsme vodní skauti, tak půjdeme po vodě, alespoň poznáte nějaký ten břeh. Kdo už jste Smědou jel?“

Asi dvanáct rukou se zvedlo. „My jsme ji jeli loni o Velikonocích na nafukovacích člunech a kajacích, ale dojeli jsme jen kousek za frýdlantské nádraží, tam už měl každý člun píchlý a zdravili jsme se »Zdař puf!«“

„Dneska si to tady prohlédneme o kus dál, možná až na polské hranice. Rozdělte se po posádkách a půjdeme po modré značce. Setkáme se u Harty, to je taková malá přehrada. Cestou si všímejte věcí obvyklých i neobvyklých, budete dostávat otázky a za správné odpovědi body.“

Horda kluků se rozdrobila na menší hloučky, které začaly sestupovat lesem. Každý dával pozor na něco jiného – jeden na počet telefonních sloupů, jiný počítal turistické značky, další si rozdělili zájem o keře, stromy a byliny. Všichni vespolek měli oči a uši na stopkách, aby nepropásli jediného živáčka od sojky až po předsedu místního mysliveckého sdružení. Když dorazili k Hartě, která přehrazovala krásný meandr, dostali kontrolní otázky:

„Jaké číslo domu má hájenka, kterou jste míjeli? Kolik vodičů bylo nataženo na telefonním vedení? Který keř kvetl nepatřičně?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Expedice Delta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.