Obsah

Úvodní slovo

Táborový deník 1916

Táborový deník 1917

Korespondence Jiřího Wolkera (1916–1917)

Skauting a sokolství

Skautský proslov

Sportovní výsledky

Jiří Wolker v datech

Bibliografie Jiřího Wolkera

Doslov

Ediční poznámka

Úvodní slovo

Blížíme-li se vlakem k Německému Brodu, vidíme v dáli starobylý hrad Lipnici, jenž ovládá celý krásný, ale pochmurný kraj, typický pro Českomoravskou vysočinu. A za Lipnicí směrem k Humpolci táhne se několik mohutných modrých vrchů, pokrytých lesy Vorlovskými.

V těchto lesích setkal jsem se 10. července 1916 poprvé s Jiřím Wolkrem, gymnasistou prostějovským, který se přihlásil ke mně do skautského tábora. Byl to šestnáctiletý štíhlý hoch, světlých vlasů, modrých očí, jež zářily upřímností a odhalovaly nadšenou, oddanou duši. Prožil jsem s ním toho roku nepřetržitě šest neděl a našel jsem v něm i moji pražští skauti výborného druha, jaré mysli, který, ačkoliv byl ve skautingu nováčkem, svou horlivostí a inteligencí záhy byl mezi nejlepšími. Zásluhou božského posvěcení, jehož se mu dostalo tak hojně, předstihl záhy v některých oborech všechny.

Při táborových ohních, které zbožňoval, zúčastnil se horlivě rozhovorů, přednášel, byl nadšeným poetou, malířem, hudebníkem i letopiscem tábora, rád si zařečnil na „foru“ uprostřed tábora k „národu“ a byl původcem nejedné dramatické scény a taškařiny, improvisované táborovými aktéry. Mně samému utkvěly v mysli večerní procházky; které nazýval peripatétickými. Denně před večerem brával jsem si několik hochů k procházkám po lesních cestách a hovořili jsme o skautské idei, nezištné službě lidem, pravém bratrství a vlastenectví. Připravovali se tak také a skládali skautské zkoušky. Šlo to jako na chodských hlídkách „po střídě“, ale on denně s úsměvem hlásíval, že už je zase na řadě. A bylo opravdu radostí poslouchati horování té krásné, plamenné mladé duše. Denně zašli jsme na místo, odkud byl krásný výhled k Lipnici, která mu přímo učarovala. A když objevila se v dáli jako maják na západním nebi, hořícím zlatém a purpurem, vzpomínal Jiřího z Poděbrad, jenž tam kdysi dlíval a apostrofoval památník staré české slávy nejnadšenějšími slovy.

Náš život v přírodě a skauting přirostly mu k srdci tak, že i následujícího roku 1917 opět přispěchal do mého tábora k delšímu pobytu a v roce 1918 se pustil se skauty z těchto táborů na putovní táboření po Slovensku.

Již během prvních šesti neděl, prožitých v táboře v roce 1916, psal Wolker deník, který zde předkládám jako celek veřejnosti. Nebyl určen pro veřejnost a Wolker sám, když z něho předčítával v táboře při večerních ohních, vynechával některé partie. Jsou v rukopise výslovně poznamenány. Jak ukazuje věnování, psal své dojmy hlavně pro svou ušlechtilou matku, kterou zbožňoval nekrásnější synovskou láskou. Proto také když paní Wolkerová po smrti Jiřího věnovala mi oba jeho táborové deníky na památku, dlouho jsem váhal je uveřejniti. Teprv když jsem viděl, jak drahým stává se každé slovo mladého básníka a jak zvláště v mládeži vzrůstá zájem o jeho osobnost, uvědomil jsem si, že bylo by hříchem nepodati veřejnosti krásný a úplný obrázek básníkova mládí, který tak věrně vytvořil on sám. Proto také uveřejňuji deník celý i s ukázkami z jeho náčrtníku.

Wolker přišel do tábora jako nováček, octl se na ráz v kraji chudém, v době krutého nedostatku válečného. To vše spolu s chladem a deštěm těžce doléhalo na tábor, takže často si posteskl ve svém táborovém deníku, jenž byl s počátku jeho jediným důvěrníkem v táboře. Je to pravidelným zjevem u nováčků, kteří přijdou přímo do tábora.

Od samého počátku českého skautingu snažil jsem se utvářeti v táborech tuhou školu života cvičením, tělesnou prací, zdravým primitivismem, sebevýchovou i výchovou vzájemnou, hledáním vlastních cest, probíjením se vlastními silami. Tyto výchovné složky učinil jsem osou veškeré prakse skautského života. Výsledky dosažené ukázaly, že usilovná činnost, zkušenosti a zvyk přinášeti oběti nejjistěji budují charakter a přinášejí jeho nejkrásnější plod, vrcholný cíl skautingu – návyk nenáročné služby na prospěch bližního, národa i veškerého lidstva. Na této cestě nikde na světě, ani ve skautingu, nešli důsledněji a dále než my. Ti, kdo ještě pochybují o výchovných hodnotách tohoto krásného obrodného hnutí mládeže, mohou i z deníku Wolkrova posouditi, pokud naše cesta je oprávněna a jak se zachovává.

Wolker byl horlivý a velmi bystrý pozorovatel lidí a třeba někdy se ukvapil v úsudku, jak u hocha není ani jinak možno, napravil omyl, jakmile jej zpozoroval a nebyl pohodlný i po třech letech vyhledati deník a připsati důležitou okolnost, na nikom nezůstalo neprávem ani stínu viny.

Velmi záhy postřehl také charakteristický způsob mého vedení povah mládeže ve skautském táboře. Pochopil, že není tu na místě, aby vůdce stále napomínal, poučoval, opravoval, rozhodoval a omlouval mládeži své názory a přesvědčení. Stačí zajisté, když zavede ji na správnou cestu skautské prakse, neboť ta vykazuje dobré výsledky i u takových vůdců, kteří mnohé ty problémy psychologické a výchovné si ani neuvědomují.

Wolker výborně to vystihl v jiných svých skautských vzpomínkách, popisuje hrozící hádku mezi hochy, při které sám byl rozhořčen na skauta, jenž nechtěl jim půjčiti svou ostřejší sekyrku. Ale skončilo to dobře a Wolker líčí to takto:

Neuplynulo ani deset minut a Massa Bob zvolal: „Pavle, nechcete sekyrku? Já jí teď nepotřebuji.“ – Vůdce, který stál u kamen, sehnul se nad ně, aby nebylo vidět na jeho tváři zvláštního spokojeného úsměvu.“

Jak vidno, pochopil Wolker situaci dokonale a viděl, že mi naprosto nevadí jejich spor, jen když skončí po skautsku, bratrskou shodou.

Těm, kdož neprožili skautského života, nutno vysvětliti, že v líčení nováčků obyčejně rostou všechny potíže. Proto také Wolkerovi na počátku půda rozmočená deštěm zdála se močálem, latě a prkna dovážená z pily kládami, hodiny věčností; kácí lesy, když opatřuje s druhy probírkou asi 400 stromků a několik stromů větších. V těžké oné době válečné byly také počáteční potíže se stravováním značné a na Wolkra dolehl nedostatek tím citelněji, že zdržel se cestou do tábora a nikdo neměl tušení, že došly mu zásoby, které měl mít každý pro první tři dny. Robinsonády se hezky čtou, ale prožívají velice těžce. Laskavý čtenář, jenž pročte celý deník, uvidí na konec, jak různé ty práce a potíže, pod nimiž na počátku klesal, staly se mu radostí, a že naučil se později hravě přemáhati překážky nejtěžší. V tom ohledu má Wolkrův deník pro svou poctivost a věrnost líčení nesmírnou dokumentární cenu.

Vliv skautského tábora na soběstačnost jasně ukazují tři citáty z jeho deníku. Je čtvrtý den v táboře a píše o sobě a jiných dvou nováčcích:

„Jsem znaven a zemdlen tak, že jsem si vyčítal, že jsem sem jel, až slzy mi vstoupily do očí. Nedivil jsem se bratřím Mikýskům, kteří po obědě ve staně hlasitě naříkali a volali po domově.“

Ale již o pět dnů později napsal:

„Ruce mám rozervány, pořezány a odřeny. Černý jsem od pryskyřice a mechu. Hlavu však mám jasnou, jako lesní vzduch a myšlenky čisté, jako voda v potůčku, kolem tábora tekoucím. Doma tomu bylo opačně.“

A když zamiloval si život v táboře a přišel náhodou do světnice, píše třicátého dne:

„Bylo mi divně pod střechou. Tísnivě a nejistě. Jsem zvědav, jak dlouho to bude trvati, než si zvyknu doma.“

Deník Wolkrův je sice věrným obrazem táborového života v těžkých těch dobách, ale naprosto není úplným výčtem veškerých her, cvičení, jídel, prací atd., jak lze zjistiti srovnáním s denními rozvrhy z onoho tábora, které pro zajímavost jsem uložil.

Objevila se tu ještě jiná pozoruhodná okolnost. Bedlivý čtenář si snad povšimne, že v názorech Wolkrových, projevovaných v deníku, není mnoho momentů, které se staly pro jeho literární a životní dílo nejvýznačnějšími. Byl to opravdu skautský tábor, který měl na něho mohutný vliv, přivedl jej v největší blízkost životu, naučil jej tuhé tělesné práci i úctě k ní, který jej učil pravému altruismu, odvislosti od jiných, službě bližnímu. A již od prvého tábora rozvíjelo se a zrálo vše krásné a vznešené, co dřímalo na dně jeho duše, a co později učinilo jej zbožňovaným bardem chudých a utlačených.

Správná skautská výchova je jistě nejpokrokovější typ výchovný, ale nezná stran a sobectví a nezkreslí tudíž povahy mládeže po žádné stránce. Skautský vůdce, který dodržuje tyto zásady, uvidí ovšem své odchovance v pozdějším životě a při veřejné činnosti jíti různými cestami. Někteří půjdou cestou střední, jiní octnou se na krajní pravici nebo levici. Jemu stačí vědomí, že skautskou výchovou učinil je lidmi čestnými, statečnými a obětavými a takových je třeba všude. Ať hlas jejich svědomí a srdce postaví je kamkoli, všude budou působiti blahodárně. Pro hlasatele politické nestrannosti ve výchově mládeže je to snad jediná možná cesta a markantním dokladem její správnosti je právě Wolker, jenž záhy došel až ke komunismu.

V nekrologu věnovanému Wolkrovi vzpomněl jsem posledního setkání se s ním a rozhovoru, který jsme měli o tomto předmětě. Zdůraznil jsem tehdy své snahy o politickou nestrannost výchovy, aby každý mohl jednou svobodně rozhodovat o svém přesvědčení a řekl jsem mu, že i kdybych snad byl politicky činným, přál bych také odpůrcům lidí nejlepších. A když jsem mu naznačil, že věřím v poctivost, s kterou volil svou cestu a že činnost jeho bude jistě ke cti skautingu, usmály se na mne jeho oči tak dětsky měkce, jako kdysi chlapci v táboře. Pohříchu tehdy tiskl jsem jeho poctivou pravici naposledy.

Wolker propagoval skauting slovem i písmem, ale netušil sám, že ve svých zápiscích mimoděk vytvořil nejkrásnější apologii skautingu, kterou znám.

Kéž krásný jeho život, vznešené dílo i prostý tento deník šestnáctiletého chlapce, jejž tu odevzdávám veřejnosti, přispěje ušlechtilému snažení na prospěch těch, kteří ponesou jednou odpovědnost a břímě povinností vlastních, národních i státních – té zdravé mládeže naší, které však dnes se nejvíce zapomíná a pro kterou děje se poměrně nejméně!

A. B. Svojsík

Táborový deník 1916

Buď opatrným v každém směru,

šetři svého zdraví a nevydávej peněz zbytečně!

Zdar!

9. července 1916

Napsala Wolkrova matka

na první stranu deníku a Wolker k tomu připsal

heslo skautů celého světa.

Alio modo:

Buď připraven!

1. den

9. července 1916

Ráno je krásně. Slunce svítí a já opouštím Prostějov. Včera večer byl mi tak milý a těžko jsem se s ním loučil. Však jedu rád a vesel, že při loučení necítím ani bolesti.

Cesta do Třebovic mi uplynula hladce. Jel jsem se známými a se seznámenými. Vykládali jsme a pozorovali krajinu. Bylo mi veselo a cítil jsem se rozeným cestovatelem.

V České Třebové mne náhle omráčil hluk a shon. Byl jsem zmítán a strháván. Cítil jsem se cizí, malý a opuštěný. Vlak do Kolína byl přeplněn. Nádražím proudily neznámé masy. Byl jsem v cizině. Času jsem neměl, nezdržoval jsem se, a již jsem jel ke Kolínu. Cesta úmorná a nepříjemná. Nebe se zachmuřilo a pršelo celou cestu. Po prvé jsem si posteskl.

V Kolíně se mi přetrhla šle na tlumoku. Svázal jsem ji. Zavazadla jsem nechal u portýra a šel do města.

Kolín, již jako prve, před pěti lety, tak i nyní na mne působil dojmem špatným. Snad náhoda nebo počasí to zavinily, ale byl jsem rozladěn. Okukování mi bylo nepříjemno. Prohlédl jsem si v kostele Bílkovy dřevořezby a na náměstí sochu Husovu, asi jediné, co v Kolíně za něco stojí. Jinak je to jen samá továrna a město jest zakouřené a mně nepřátelské. Rád jsem byl, když mi bylo za zády. Vlak byl přeplněn a v Sedlci jsem musel přesedat.

Kutná Hora se mi zalíbila již na první pohled. Zdá se mi, že města jsou jako lidé – sympatická a nesympatická. Tak toto město, ozářené večerními paprsky slunce, které prokukovalo z roztrhaných mraků, zalíbilo se mi na první pohled. Silueta chrámu sv. Barbory, malebná poloha, střechy pozlacené sluncem mě rozradostnily. Navlékl jsem svůj tlumok, který jsem táhl na zádech jako pán ze Zubří divokého býka a který mě celou cestu nemilosrdně trýznil, a již jsem kráčel Kutnou Horou. Šel jsem do nejlepšího hotelu. Byl jsem přijat velice vlídně. Dostal jsem číslo 8. Jsem tedy „Osma“. Vzpomněl jsem na Macharovu „Nemocnici“. V pokoji jsem se vysvlékl a odpočíval. Jsem sám v cizím městě. Přemáhám opuštěnost a stesk. Potom jsem se procházel městem. Všeho známějšího jsem si všiml. Dlouho zůstal jsem opřen na kamenné zídce u svaté Barbory a díval jsem se na překrásný kraj. Byl jsem příjemně smuten a uklidněn.

Pojedl jsem bez hladu a sešel dolů vypít černou kávu. Večera jsem se bál. Město jsem prohlédl, a proto jsem se rozhodl jíti do „kina“. Šel jsem a příjemně (je tam nová budova na kinematograf) jsem si zkrátil chvíli. Učinil jsem tak z nutnosti. Nevydržel jsem nemluviti, chodit městem sám a sám. Vše mne pudilo k lidem, do hovoru, abych utlumil tichý šepot stesku, dřímajícího ve mně. Seznámil jsem se tam se slušným mládencem mého věku. Jednal a mluvil se mnou tak slušně a pěkně, že (studentem nebyl) nevím, zda by se mohlo něco takového očekávat od prostějovského studenta. Vyprovodil mě až k hotelu.

Svlékl jsem se a lehl, zhasl a vzpomínal. Okolo ticho, přerývané chvílemi cizími kročeji a cvakáním zámků, a já jsem tu sám, hrdý v Kutné Hoře, však myslí v Prostějově v kruhu milých a známých.

Se dnem jsem spokojen, neboť cítím, že jsem jednal všude obratně.

2. den

10. července 1916

Ráno jsem se probudil hezky pozdě. Poněvadž svítilo slunce, zaradoval jsem se. Prošel jsem ještě jednou městem a odebral jsem se pomalu na nádraží, abych vyjel ze Sedlce zároveň se skauty pražskými. A opravdu, z vlaku, který přisupěl od Prahy, z jednoho vagonu jsem již spatřil „čouhat“ hlavičky v anglických širácích a slyšel křik a jásot. Byl jsem radostně přijat a všem jsem tiskl ruce. Byli mezi nimi i někteří mnohem mladší, ale již staří skauti. Výpravu vedl Deml (Svojsík jel již napřed) a ten mě také uvítal.

V dešti jsme dojeli do Okrouhlice. Vůz, který nás měl čekat, nepřijel. Zavazadel byla hrozná spousta a mimo to každý měl ještě svůj vlastní tlumok (já ovšem také) tak napěchovaný, že s ním nemohl daleko dojít. Nezbylo než naložit věci na dvojkolku a táhnout je. Cesta byla mizerná, rozbahlá, ač slunce zase po dlouhé době vysvitlo.

Prošli jsme Okrouhlice a táhli k místu, kde měl být založen tábor a kde nás čekal pan prof. Svojsík. Bylo to dobré dvě hodiny, ale my s takovým nákladem, rukama roztáčejíce kola dvojkolky, která zabředla do bahna, sotva jsme doufali, že dojdeme za tři.

Cesta byla opravdu úmorná. Nejen že to nebyla silnice, ale hrbolatá cesta, která šla brzy jako na střechu a brzy zas dolů. Prošli jsme Krásnou Horu a Bratroňov. Nyní jsme šli lesy, uprostřed nichž se měl postaviti tábor. Pan prof. Svojsík nám přišel naproti; je to muž opravdu výborný, silný a přívětivý. Přišli jsme o 5. hodině.

Hned, znaveni ještě pochodem, dali jsme se do práce. Vytáhli jsme malé Stánky, které ukryjí dvě osoby. Potom zabodnuvše skautskou hůl natáhli jsme nepromokavá stanová plátna, t. zv. „celty“, která sepjata tvoří plášť stanu. Dále jsme se dali do kácení lesních stromů na postavení velkého stanu, který (ač jen provisorně) státi musel, aby se mohlo do něho utéci, kdyby přišly v noci nějaké bouře a deště.

Celý tábor jest ještě provisorní. Všechno se bude teprve upravovat. Po celých 14 dní. Ale potom budeme mít celé vily o postelích, stolech a skříních.

Nejkrásnější bylo, když se v noci (od půl desáté do půl jedenácté) rozžehl táborový oheň a při něm nás přivítal profesor Svojsík a pronesl k nám krátkou řeč. Bylo to úchvatné v tom lese. Jiskry šlehaly až k vrcholku stromů, roští praskalo a les opojně voněl. Znaveni, nehybně seděli jsme u ohně, ale radovali jsme se, naše mysl byla lehká a svěží, ač tělo zhrouceno a ztrmáceno.

Večer jsme byli s Demlem v Bratroňově shánět mléko a vejce. Sehnali jsme toho hrozně málo, ač všady byli velice laskavi. Asi o půl 11. vybrány stráže a my jsme ulehli do stanu. Spal jsem také s jedním skautem o rok starším, gymnasistou v stejné třídě jako já. Věděl jsem, že první noc spat nebudu. Stánek, kde jsem spal, byl menší než já, proto jsem byl skrčen; ač jsem byl navlečen ve svetr, přece táhlo. Hlavně však jsem neměl nic pod hlavu. Jiní to znali a každý měl malou podušku. Já jsem se musel spokojit s kabátem, který však se ve tmě jaksi ztratil a mně zbyl pod hlavou pouze jeho rukáv. Přece však jsem chvíli spal od 12 do 3. Probudilo mne střídání stráží. Potom jsem zase usnul a byl jsem probuzen až ráno v šest poslední hlídkou, která již vzbouzela všechny.

3. den

11. července 1916

Celý den byl velice perný. Ráno stavěl se opět vůdcovský stan. Káceny stromy a vůbec pracováno až do úpadu. Tak skoro se mi to omrzovalo. Počasí bylo chladné a náš tábor vlhký, uprostřed bažin. Vzpomínal jsem a litoval jsem, že nejsem doma. Přece však jsem tento cit přemáhal a pracoval dále. V poledne jsem pojedl kousek salámu a již zase do práce. Byli jsme posláni do Krásné Hory pro dřeva. Tato cesta nás dorazila. Klády táhnout (tři – Deml, Srnec a já) na dvoukolovém vozíku do kopce přes 4 km, to bylo hrozné. Zvláště ta cesta lesní stezkou, bažinami a skalami. Znaveni, jako kus dřeva, rozerváni lehli jsme na zem. Chtěl jsem čaj, avšak voda uvařená na ohni nad hořícím loučím páchla kouřem, čaj nebyl k pití. Uvařil jsem si na lihovém kahánku přítele Hoppeho trochu mléka (na každého připadne necelý půllitr, neboť stěží jsme po celém okolí sehnali 6 litrů). Bylo to dosti chutné. Všichni hleděli na můj bílý chléb. Sami měli špatný nebo již vůbec nic. V jejich očích jsem vzrostl. Myslili, že mám velkostatek. S mnohými jsem se spřátelil.

Večer vlezl jsem do stanu o desáté. Můj spoluspáč měl první noční hlídku. Nebe se zatáhlo a já padna na vlhkou zem, spal jsem z počátku tvrdě.

4. den

12. července 1916

Lezoucí spoluspáč Holý (skaut prvé třídy) mne probudil o 1. hodině. Chvíli jsem se zmítal, otevřel oči a viděl, že mám hlavu venku ze stanu. Nebe bylo černé jako inkoust. Les byl tichý, zadumaný a hrozící. Pojednou začalo pršet. Ustavičné krůpěje těžce dopadaly na stan. Bylo vlhko a protivně. Spát jsem již nemohl. Taková zima mne zachvátila, že jsem se třásl. Boty jsem měl vlhké. Voda tekla až do stanu. V holých kolenech mně ryla ošklivá bolest. A stále, stále pršelo. Deky byly zcela mokré; zabalen v ně, klel jsem a vzpomínal na teplou postel doma, na peřinu, na vše. Spal jsem na ušité podušce, nacpané jakousi travou, která ovšem byla tak mokrá, že se látka proměnila v mokrý hadr.

Ráno vstávali jsme v dešti a v dešti též pracovali. Byl dělán základ ke kuchyni, začala se stavět kamna. Cihly byly dovezeny. Kácel jsem mokré stromy. K snídani jsme vařili čaj, ten však nebylo lze píti. Asi o 11. hodině byl jsem vyslán s Hoppem pro desky na podsady, dehtový papír, chléb a jiné věci do krásné Hory. Byl na to objednán povoz v Bratroňově. Hoppeho však kousl pes, a proto velice nešťasten se vrátil do tábora.

Přišel mladší Mikýska, s kterým jsem tuto cestu podstoupil. V Krásné Hoře jsem koupil a vyřídil, čeho bylo třeba, naložil ve mlýně desky, zaplatil asi 50 korun a jel zpět. Vezli jsme se na voze, cesta byla rozmoklá, ale dosud ušla. Sotva jsme přijeli do tábora, ani neobědvajíce, museli jsme náklad složit a jet pro dříví týmže povozem (s jedním koněm) do myslivny ve Vorlovech. Pan prof. Svojsík nám cestu, která jest velmi klikatá, jen naznačil, abychom se vyznali sami. Cesta byla mizerná, krajina však skvostná. Jak jsem záviděl myslivci, že může bývat v takovém ráji mezi teplými stěnami při teplých pokrmech. Já vysazen zimě, únavě, hladu a dešti cítil jsem to dvojnásob a ve studených ranních hodinách jsem si klnul, proč jsem nezůstal doma v teplé posteli. Přijeli jsme asi o páté. Tu teprve jsem obědval studené zbytky jakéhosi konservovaného masa od oběda. Potom jsem zatloukal s Čáslavským dehtovou střechu na kuchyni. Práce to byla hrozně nepohodlná. Poněvadž nebylo žebře, museli jsme se natahovat na kolech dvoukolového vozíku. K večeři bylo maso a dostal jsem ho dost a po prvé jsem se najedl. Všichni s lačností vrhali se na jeden pecen chleba, který jsme za 2 koruny koupili, všichni hltavě jedli a pili studený čaj. Po večeři byli jsme ještě v Bratroňově pro brambory s vozíkem. Cesta zpět byla úmorná, neboť bylo již pozdě a my znaveni a cesta močál za močálem.

Přijda do tábora, měl jsem prvou noční hlídku. Od 11. do 1. Udřen po celém dni musel jsem ještě dvě hodiny v nočním chladnu obcházet stany, pozorovat teploměr a hlídat. Znaven jsem byl tak, že ani sedět jsem nemohl. Hlavou mi táhly podivné myšlenky, když jsem seděl uprostřed stanů, na které dopadaly matné paprsky luny za zurčení potůčka, který se vinul táborem. Kolena mi stydla a hlava padala nazad. Les, jenž mi lhostejně šuměl nad hlavou, studená luna připadaly mi tyranské a bezcitné. Bylo jen 6 stupňů. Měl jsem k tomu ještě od včerejší noci rýmu, kterou jsem na chvíli zahnal aspirinem.

O 1. hodině probudil jsem Mikýsku, který měl hlídku od 1 do 3 (nejhorší, neboť včera na hlídce usnul); pohroziv mu, že usne-li i dnes, bude musit celý týden hlídat, šel jsem si lehnout. Zima třásla mými údy. Zahalil jsem se, ale nic to nepomáhalo a rozražen zimou, kina na celý svět, po celou noc jsem ani oka nezamhouřil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Těm, kterým patřím.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.