Brent Weeks v nakladatelství

FANTOM Print

Noční anděl

Cesta stínů

Hranice stínů

Za stíny

Světlonoš

Černý arcimág

The Blinding Knife *

The Broken Eye *

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

FANTOM Print

2013

Copyright © 2010 by Brent Weeks

Translation © Petra Kubašková

Cover © Lubomír Kupčík

ISBN 978-80-7398-571-4 (ePub)

ISBN 978-80-7398-572-1 (mobi)

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

Mé ženě Kristi, které trvalo déle než půlku desetiletí, než si dokázala, že mám nakonec stejně pravdu.

The Great Desert – Velká poušť; Crater Lake – Kráterové jezero; Kelfing – Kelfing; Tyrea – Tyrea; The Badlands – Krutozemě; Rekton – Rektor; Umber River – Okrová řeka; Karsos Mountains – Karsoské hory; Seers Island – Ostrov proroků; Garrison – Garriston; Atan’s Teeth – Atanovy zuby; The Everdark Gates – Brány věčné temnoty; The Cerulean Sea – Azurové moře; Wiwurgh – Wiwurgh; Smussato – Smussato; Pericol – Pericol; White Mist Reef – Útes bělavých par; The Deeps – Hlubiny; Cravos – Kravos; Abornea – Bornea; Azulay – Azulay; Odess – Odessa; The Narrows – Úžiny; Tabes – Tabes; Melos – Melos; Aslal – Aslal; Ruthgar – Ruthgar

The Verdant Plains – Zelené pláně; Paria – Paria; Aghbalu – Aghbalu; The Seven Satrapies – Sedm satrapií; Idoss – Idoss; The Red Cliffs – Rudé útesy; The Cracked Lands – Rozeklané planiny; Atash – Ataš; Ruic Head – Rúská hlava; Ru – Ru; The Chromeria – Chromerie; Big Jasper – Velký Jaspis; Cannon Island – Dělostřelecký ostrov; Little Jasper – Malý Jaspis; Green Haven – Zelený přístav; The Floating City – Plovoucí město; Rath – Rath; Blood Forest – Krvavý hvozd

1. kapitola

Kip se plížil tmou na dávné bojiště, mlha se držela nízko, tišila zvuky a tlumila světlo hvězd. Dospělí se tomu místu vyhýbali a děti sem nesměly, ale on si tady hrál snad už stokrát – ve dne. Dnes v noci sem šel s nekalými úmysly.

Vyšel až nahoru na kopec, pak zůstal stát a vykasal si nohavice. Za ním šuměla řeka, nebo to možná byli bojovníci, kteří leželi pod zemí již šestnáct let. Nahrbil ramena a snažil se nepodlehnout své bujné fantazii. V mlze to vypadalo, že se nehýbe, jako by ustrnul v čase. Ale i když to tak zatím nevypadalo, slunce mělo vyjít každou chvíli. Do té doby se Kip musí dostat na druhý konec bitevního pole. Dál, než kdy hledal.

Ani Ramir sem v noci nechodil. Všichni věděli, že u Dvojí skály straší. Ale Ramir nemusel živit rodinu; jeho matka všechno neprohýřila.

Pevně sevřel nůž, jenž měl za opaskem, a vydal se vpřed. Nebyli to jen neklidní mrtví, co ho mohlo stáhnout do věčné temnoty. V noci tu lidé vídali stádo obrovských divokých prasat se špičatými kly a ostrými kopyty. Byla dobrá k jídlu, pokud měl člověk mušketu, nervy ze železa a uměl střílet, ale protože válka arcimágů připravila město o všechny muže, nezbývalo mnoho těch, kteří byli ochotni riskovat život kvůli kousku slaniny. Rekton už byl jen prázdnou skořápkou toho, čím býval kdysi. Starostka viděla nerada, když lidi z města zahazovali životy zbůhdarma. Kromě toho Kip neměl mušketu.

Divoká prasata však nebyla jedinými tvory, kteří se toulali nocí. Horský lev a zlatý medvěd by si asi taky pochutnali na Kipově mase.

Mlhu proťalo táhlé zavytí a tmou jako by se najednou ozývaly stovky kroků. Kip zkoprněl. Ach, jsou tu i vlci. Jak jen mohl zapomenout na vlky?

Další vlk odpověděl odněkud z dáli. Byl to strašidelný zvuk, jako by promluvila sama pustina. Při takovém vytí musel každý ztuhnout. Mělo v sobě jistý půvab, ale člověk si z něj nadělal do kalhot.

Kip si olízl rty a šel dál. Nemohl se zbavit pocitu, že někdo jde za ním. Špehuje ho. Ohlédl se přes rameno. Nikde nic. Samo sebou. Jeho matka vždycky říkávala, že má bujnou fantazii. Jdi dál, Kipe. Ta místa tě čekají. Zvířata se tě bojí víc než ty jich. Vytí navíc vždycky klame a zdá se blíž, než ve skutečnosti je. Ti vlci jsou nejspíš na hony daleko.

Před válkou arcimágů byla tohle výtečná úrodná půda. Ležela hned vedle Okrové řeky a dařilo se zde fíkům, révě, hruškám, ostružinám a chřestu – zkrátka všemu. Jenže od poslední bitvy uplynulo už šestnáct let – Kip se narodil rok poté. Ale planina byla stále rozrytá a zjizvená. Z hlíny ještě vykukovalo několik ohořelých trámů ze starých domů a stodol. Po ranách z kanónů zůstaly v zemi hluboké brázdy a díry. Ty nyní vyplňoval mlžný opar, takže vypadaly jako jezírka, tunely, pasti. Bezedné. Záludné.

Většina magie, které bylo užito v bitvě, se dřív nebo později na slunečním světle rozplynula, ale tu a tam se ještě třpytily polámané šípy ze zelených luxinů. Tvrdé žluté střepy, trčící ze země, by dokázaly propíchnout i podrážku z té nejtvrdší kůže.

Pobertové už dávno z bojiště odnesli všechny cenné zbraně, výstroj a luxiny, ale roční období se střídala, přicházely deště, a země každoročně vydala nová tajemství. Přesně v to doufal Kip – a to, co hledal, bylo nejlépe vidět za prvních ranních paprsků.

Vlci přestali výt. Nic nebylo horší než slyšet ten zvuk, při němž tuhla krev v žilách, jenže aspoň podle něj poznal, kde jsou. Zato teď… Kip polkl, ale v krku měl knedlík.

Jak tak šel údolím ve stínu dvou uměle vytvořených návrší – pozůstatků obrovských pohřebních hranic, kde byly spáleny ostatky desetitisíců lidí – zahlédl Kip něco v mlze. Srdce mu vyskočilo až do krku. Drátěná kukla. Záblesk očí, tápajících ve tmě.

Pak to vše pohltily mlhavé páry.

Duch. Dobrý Orholame. Nějaký duch střeží svůj hrob.

Dívej se na to z lepší stránky. Možná se i vlci bojí duchů.

Kip se přistihl, že jen stojí a zírá do tmy. Hni sebou, tupče.

Pohnul se, ale krčil se při zemi. Byl sice dost velký, ale mohl se chlubit tím, že se dokázal pohybovat jako myška. Odtrhl oči od kopce – stále žádné známky ducha ani muže, či co to bylo. Znovu však začal mít pocit, že ho někdo pronásleduje. Ohlédl se. Nic.

Tiché lupnutí, jako když někdo upustí malý kamínek. A pak něco zahlédl koutkem oka. Bleskově se podíval na kopec. Ťuknutí, jiskra a srážka kamene s ocelí.

Mlhy se na chviličku rozestoupily a Kip uviděl více detailů. Nebyl to duch – byl to voják, který křesal kamenem, aby zapálil doutnák. Ten se vznítil a rudě ozářil vojákův obličej a oči se mu zaleskly. Připevnil doutnák k držáku muškety, odjistil a mířil do tmy.

Nemohl ale nic vidět, když krátce předtím zíral do plamínku svého křesadla, které nyní rudě doutnalo. Jeho oči přešly Kipa bez povšimnutí.

Voják se znovu trhavě, paranoidně otočil. „Ale však já vás už najdu, vlci prašiví.“

Kip se velmi, velmi opatrně začal plížit pryč. Musí se dostat hlouběji do mlhy a temnoty, než vojákovy oči přivyknou tmě, ale jestli udělá nějaký zvuk, muž začne střílet naslepo. Kip tiše našlapoval na špičky a v zádech mu cukalo, protože si byl jistý, že ho každou chvilku provrtá olověná kulka.

Zvládl to. Vzdálil se na sto kroků, pak ještě víc, a nikdo nevykřikl. Žádný výstřel netřeskl nocí. Musí ještě dál. Po dalších dvou stech krocích uviděl po levici světlo táborového ohně. Už dohoříval, zbylo z něj sotva pár žhavých uhlíků. Kip se snažil nedívat přímo do světla, aby ho neoslnilo; potřeboval vidět ve tmě. Nebyl tu žádný stan, žádné svinuté pokrývky, jen oheň.

Kip vyzkoušel trik mistra Danavise, jak vidět ve tmě. Nezaostřoval přímo, nýbrž se snažil vnímat věci jen periferním viděním. Soustředit se pouze na to, co bylo neobvyklé. Přiblížil se.

Na studené zemi leželi dva muži. Jeden z nich byl voják. Kip viděl nespočetněkrát svou matku v bezvědomí, takže okamžitě věděl, že tento muž není v mdlobách. Poloha těla byla nepřirozená, kolem neměl žádné přikrývky, ústa měl bezvládně otevřená, čelist spadlou a oči zíraly bez mrknutí do tmy. Vedle mrtvého vojáka ležel další muž, spoutaný v řetězech, ale živý. Ležel na boku, s rukama za zády, přes hlavu přetažený černý pytel, těsně uvázaný kolem krku.

Vězeň byl naživu a třásl se. Ne, brečel. Kip se rozhlédl; nikdo další nebyl na dohled.

„Proč jsi to nedokončil? K čertu s tebou!“ řekl zajatec.

Kip ztuhnul. Myslel si, že se plíží tiše.

„Zbabělče,“ řekl zajatec. „Jen plníš rozkazy, co? Orholam tě ztrestá za to, co chceš provést tomu městečku.“

Kip netušil, o čem muž mluví.

Mlčení zjevně mluvilo za něj.

„Ty nepatříš k nim,“ řekl zajatec s náhlou nadějí v hlase. „Prosím, pomoz mi!“

Kip vykročil. Ten muž trpí. Pak se zastavil. Podíval se na mrtvého vojáka. Košili měl vepředu promáčenou krví. Zabil ho tenhle vězeň? A jak to udělal?

„Prosím, nech mě v řetězech, jestli nemůžeš jinak. Ale prosím, já nechci umřít ve tmě.“

Kip se držel zpátky, ačkoli se to zdálo kruté. „Tys ho zabil?“

„Hned za úsvitu mám být popraven. Utekl jsem jim. Tenhle mě dopadl, ale ještě než zemřel, přetáhl mi přes hlavu pytel. Jestli se blíží svítání, každou chvíli může přijít další.“

Kip to pořád nechápal. Nikdo v Rektonu nedůvěřoval vojákům, kteří tudy procházeli, a starostka řekla mladým lidem z města, aby se jim na hony vyhýbali – nový satrapa Garadul prý vyhlásil nezávislost na Chromerii. Prohlásil, že už není satrapa, nýbrž král, ale chtěl jako obvykle odvádět mladé lidi do armády. Starostka sdělila jeho poslovi, že pokud už není satrapou, nemá právo verbovat mladé do armády. To Garadula nemohlo těšit ani jako krále, ani jako satrapu, ale Rekton byl příliš maličkým městem na to, aby s tím něco dělal. Přesto bylo moudřejší vyhýbat se jeho vojákům, dokud se tenhle problém nějak nevyřeší.

Spory Rektonu se satrapou však neznamenaly, že tento muž je automaticky Kipův přítel.

„Takže ty jsi zločinec?“ zeptal se Kip.

„Šest stínů ode Dne slunce,“ řekl muž s nadějí v hlase. „Podívej, chlapče – ty jsi ještě dítě, pravda? Vypadáš tak. Já dnes zemřu. Nemohu uniknout. Abych pravdu řekl, nechce se mi. Už jsem utíkal dost. Teď chci bojovat.“

„Nerozumím.“

„Pochopíš. Sundej mi kápi.“

Přestože Kip trochu pochyboval, zda činí správně, rozvázal poloviční uzel kolem mužova krku a stáhl kápi.

Kip původně netušil, o čem zajatec mluví. Muž se posadil s pažemi svázanými za zády. Mohlo mu být tak třicet. Pocházel z Tyreje jako Kip, ale měl světlejší pleť a vlasy spíš vlnité než kudrnaté, končetiny štíhlé a svalnaté. Pak Kip uviděl jeho oči.

Ženy a muži – barvomágové – kteří uměli vládnout světlem a vytvořit z něj luxin, měli vždycky výjimečné oči. Zůstávaly v nich zbytky té barvy, kterou dokázali zhmotnit. Během života se jim celá duhovka kolem dokola vybarvila buď do červena, do modra, nebo zkrátka do barvy, pomocí níž čarovali. Zajatec byl zeleným barvomágem – nebo býval. Jeho zelená netvořila v duhovce prstenec; místo toho byla rozesetá jako střípky porcelánu, který upadl na zem. Maličké zelené částečky zářily dokonce i v bělmu jeho očí. Kip zalapal po dechu a couvnul.

„Prosím!“ řekl muž. „Prosím, já nejsem blázen. Neublížím ti.“

„Ty jsi padlý mág.“

„A teď víš, proč jsem utekl z Chromerie,“ řekl muž.

Protože v Chromerii utrácejí padlé mágy tak, jako se farmáři zbavují psů, nakažených vzteklinou.

Kip už chtěl vzít do zaječích, ale muž nevypadal, že by mu hodlal ublížit. A kromě toho byla ještě tma. I padlí barvomágové potřebujou světlo k tomu, aby mohli zhmotňovat. Mlha už se zdála světlejší a na horizontu se tma měnila v šero. Bylo pošetilé mluvit s bláznem, ale možná ne tak moc pošetilé. Alespoň ne do svítání.

Padlý mág se na Kipa zkoumavě podíval. „Modré oči.“ Zasmál se.

Kip se zamračil. Nenáviděl své modré oči. Něco docela jiného bylo, když je měl cizinec jako mistr Danavis. Na něm vypadaly dobře. Zato na Kipovi dost divně.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se padlý mág.

Kip polkl a pomyslel si, že by měl asi utéct.

„Ach, u dobrého Orholama, ty si myslíš, že tě začaruju, když budu znát tvé jméno? Jak omezení jste v tomhle zapadákově. Takhle přece chromaturgie nefunguje…“

„Kip.“

Padlý mág se usmál. „Kip. Tak tedy, Kipe, napadlo tě někdy, proč vězíš v tom svém mizerném životě? Nikdy tě nepřepadl pocit, Kipe, že jsi něčím zvláštní?“

Kip nic neříkal. Ano, a ano.

„Víš, proč jsi předurčený k něčemu většímu?“

„Proč?“ zeptal se Kip tiše a s nadějí.

„Protože jsi malý, arogantní zmetek.“ Padlý mág se zasmál.

Kip se měl mít lépe na pozoru. Matka ho nejednou varovala. Stejně však na chvíli přestal být opatrný. Malá chybička. „Usmaž se v pekle, zbabělče,“ řekl. „Neumíš ani utéct, nechal ses chytit obyčejnými vojáky v brnění.“

Padlý mág se zachechtal hlasitěji. „Ach, oni mě nechytili. Naverbovali mě.“

Kdo by verboval do svých řad blázna? „Nevěděli, že jsi…“

„Ale věděli.“

Kipovi ztěžkl žaludek strachy jako balvan. „Povídal jsi něco o mém městě. Předtím. Co se s ním má stát?“

„Víš, Orholam je velký šprýmař. Až doteď jsem si toho nevšiml. Jsi sirotek, že ano?“

„Ne, mám matku,“ řekl Kip. Okamžitě litoval, že prozradil padlému mágovi i tohle.

„Věřil bys mi, kdybych ti řekl, že o tobě existuje věštba?“

„Na tom není nic vtipného,“ řekl Kip. „Co se má stát mému městu?“ Úsvit se blížil a Kip už tady nechtěl otálet. Nejenže pak přijde nový strážný, ale Kip taky netušil, co ten chlap udělá, až bude mít světlo.

„Víš,“ řekl padlý mág, „ty jsi důvod, proč jsem tady. Tím nemyslím jako na světě, ani v Tyreji. Myslím tím v řetězech.“

„Cože?“ nechápal Kip.

„V šílenství je síla, Kipe. Samozřejmě…“ odmlčel se a zasmál se nějaké myšlence ve své hlavě. Pak se zase vzpamatoval. „Podívej, ten voják má v náprsní kapse klíč. Nemohl jsem ho vytáhnout, ne bez…“ zatřásl rukama, spoutanýma pevně za zády.

„A proč bych ti měl pomáhat?“ zeptal se Kip.

„Mohu ti před svítáním dát pár jasných odpovědí.“

Blázen, ale mazaný. Perfektní. „Tak mi odpověz jenom na jednu otázku,“ řekl Kip.

„Ptej se.“

„Co se má stát v Rektonu?“

„Oheň.“

„Cože?“ zeptal se Kip.

„Promiň, řekl jsi jednu odpověď.“

„To nebyla odpověď!“

„Hodlají vyhladit tvou vesnici. Pro výstrahu, aby se již nikdo nechtěl vzepřít králi Garadulovi. Jistě že se proti králi postavily jiné vesnice. Ne všichni se touží přidat k jeho rebelii vůči Chromerii. Na každé město, vypálené jako pomsta arcimágovi, připadá jedno takové, které dává od války ruce pryč. Tvoje vesnice byla vybrána záměrně. A mě na chvíli zahlodalo svědomí a oponoval jsem. Prohodili jsme pár slov. Napadl jsem výše postaveného. Nebyla to tak docela moje vina. Oni vědí, že my zelení nedáme na pravidla a hierarchii. Zvláště ne, když jsme roztříštili prstenec.“ Padlý mág pokrčil rameny. „Tamhle. Myslím, že za tohle už si zasloužím klíč, co ty na to?“

Bylo to příliš mnoho informací, než aby je Kip mohl naráz vstřebat – roztříštili prstenec? – ale byla to jasná odpověď. Kip šel k mrtvému muži. Jeho kůže byla v sílícím světle bledá. Seber se, Kipe. Zeptej se na to, na co potřebuješ.

Kipovi se zdálo, že se blíží svítání. Z noci se začaly vynořovat strašidelné siluety. Dva masivy Dvojí skály se rýsovaly proti nebi jako temné místo, kde nesvítily hvězdy.

Na co se potřebuju zeptat?

Váhal a nechtělo se mu sahat na mrtvého. Klekl si. „Proč mé město?“ Prohmatal jeho kapsu a dával si pozor, aby se nedotkl kůže. Byly tam: dva klíče.

„Hledají něco, co patří králi. Nevím co. Jen jsem něco takového odposlechl.“

„Proč by v Rektonu mělo být něco, po čem pase král?“ zeptal se Kip.

„Ne v Rektonu. Ale u tebe.“

Kipovi to chvíli trvalo. Sáhl si na hruď. „U mě? Přímo já to mám mít? Vždyť mně nic nepatří!“

Padlý mág nasadil šílený úsměv, ale Kip si pomyslel, že to jen předstírá. „Pak je to omyl i tragédie. Jejich omyl, tvoje tragédie.“

„Co? Ty si myslíš, že lžu?“ zeptal se Kip. „Myslíš, že bych se tady potloukal a hledal zbytky luxinů, kdybych měl jinou možnost?“

„Tak nebo tak je mi to jedno. Přineseš sem ten klíč, nebo tě mám hezky poprosit?“

Byla chyba dát mu ty klíče. Kip to věděl. Padlý mág byl nestálý. Byl nebezpečný. Sám to přece přiznal. Ale dodržel slovo. Kip by měl udělat totéž.

Kip uvolnil muži pouta a odemkl zámek na řetězech. Opatrně ustoupil, jako by uhýbal před divokým zvířetem. Padlý mág předstíral, že si toho nevšiml, jen si třel paže a protahoval je dopředu a dozadu. Šel k hlídači a znovu mu zašátral v kapsách. Vytáhl zelené brýle s jednou naprasklou čočkou.

„Mohl jsi jít se mnou,“ řekl Kip. „Jestli jsi mluvil pravdu…“

„Jak blízko myslíš, že bych se dostal ke tvému městu, dřív než sem někdo přiběhne s mušketou? Kromě toho, jakmile slunce vyjde… jsem odhodlán ke svému činu.“ Padlý mág se zhluboka nadechl a zíral na obzor. „Pověz mi, Kipe, když člověk celý život páchá nedobré věci a pak položí život při nějakém dobrém skutku, myslíš, že se tím vše zlé odčiní?“

„Ne,“ řekl Kip bez rozmýšlení.

„Ani já ne.“

„Ale je to lepší než nic,“ řekl Kip. „Orholam je milosrdný.“

„Rád bych věděl, jestli budeš mluvit stejně, až zpustoší tvou vesnici.“

Kip se chtěl zeptat ještě na další věci, ale všechno se odehrálo tak rychle, že si nestačil uspořádat myšlenky.

V sílícím světle Kip uviděl, co bylo skryto v mlze a tmě. Kolem bylo vojenské ležení se stovkami pravidelně rozmístěných stanů. Vojáci. Mraky vojáků. Kip teď stál necelé dvě stovky stop od nejbližšího stanu a viděl, že planina začala světélkovat. Všude to jiskřilo, jak se střepy luxinů rozzářily, jako by zem byla posetá hvězdami, mrkajícími na své družky na obloze.

Kvůli tomu sem Kip přišel. Luxin, který barvomág pustil, se obvykle rozpadl, ať byl jakékoli barvy. Ale v bitvě panoval takový chaos a bylo zde tolik barvomágů, že pod zemí byla pohřbena uzavřená magie, odolávající světlu, jež by ji za normálních okolností rozložilo. Krátce po dešti se vždy dostala na povrch i další.

Kip odtrhl oči od problikávajícího luxinu, protože od ležení se blížili čtyři vojáci a muž v hrubém červeném plášti a červených brýlích.

„Mimochodem – mé jméno je Gaspar. Gaspar Elos,“ řekl mág, aniž by na Kipa pohlédl.

„Co?“

„Nejsem jen tak nějaký barvomág. Můj otec mě měl rád. Já jsem měl plány. A dívku. Život.“

„Já nechápu…“

„Pochopíš.“ Padlý mág si nasadil brýle, seděly na jeho tváři jako ulité. Čočky byly zakřiveny do stran tak, aby zelený filtr pokryl celé zorné pole. „A teď odsud zmiz.“

Slunce se dotklo horizontu a Gaspar vzdychl. Jako by Kip v tu ránu přestal existovat. Bylo to jako sledovat matku, když nasála první doušek kuřiva. Jiskřivé tmavozelené částečky v bělmech Gasparových očí začaly vířit jako kapky zelené krve, dopadající do vody, nejprve se rozptýlily, pak splynuly v jedno a vyplnily celé bělmo. Z očí mu vytryskla smaragdová zeleň, houstla, bytněla a začala se rozlévat. Putovala po tvářích k linii vlasů a dolů po krku, až dospěla k světlým nehtům, které začaly vypadat jako natřené na zeleno.

Gaspar se rozchechtal. Byl to tichý, bezduchý, neutuchající chechot. Zněl šíleně. Tentokrát to ale nepředstíral.

Kip se dal na útěk.

Doběhl k pohřebnímu návrší, kde bývala kdysi hlídka, a dával si pozor, aby byl pořád co nejdál od vojáků. Musel se dostat k mistru Danavisovi. Ten si vždycky ví rady.

U návrší nyní nebyla žádná hlídka. Kip se včas otočil, takže viděl, jak se Gaspar proměnil, transformoval. Nechal prýštit zelený luxin z rukou na své tělo; luxin ho úplně obalil jako skořápka nebo spíš silný krunýř. Kip neviděl vojáky ani červeného barvomága, blížícího se ke Gasparovi, ale spatřil, že se na padlého mága řítí ohnivá koule velká jako lidská hlava. Trefila ho do hrudi, rozprskla se a vyšlehly z ní všemi směry plameny.

Gaspar jimi proběhl a hořící červený luxin se lepil na jeho zelené brnění. Gaspar byl úchvatný, strašlivý, mocný. Běžel k vojákům, vzpurně křičel a pak se Kipovi ztratil z očí.

Kip se dal na úprk a rumělkové slunce zbarvilo mlhu do ruda.

2. kapitola

Gavin Guile ospale mžoural na papíry, které mu Karris podstrčila škvírou pod dveřmi, a napadlo ho, za co ho asi trestá tentokrát. Jeho komnaty zabíraly polovičku nejvyššího patra Chromerie, ale panoramatická okna byla zatemněna tak, aby se mohl vyspat, pokud tedy vůbec spal. Pečeť na dopise pulsovala tak jemně, že Gavin nedokázal říci, jaká barva do ní byla zhmotněna. Podepřel se na posteli, aby lépe viděl, a roztáhl zorničky, aby pojaly co nejvíce světla.

Ultrafialová. Ach, do háje…

Zatemněná okna, sahající od podlahy až ke stropu, na všech stranách zajela do podlahy a komnatu zalilo světlo v plném spektru, jakmile se na ranní oblohu vyhouplo slunce a začalo šplhat po obzoru nad dvojici ostrovů. Gavina se zorničkami stále roztaženými zahltila magie. Bylo jí přespříliš.

Světlo z něj vytrysklo všemi směry a prošlo jím v několika vlnách, počínajících ultrafialovou a pokračujících dalšími barvami spektra. Jako poslední přišla na řadu infračervená, která rozpálila jeho kůži ohnivým žárem. Vyskočil z postele a okamžitě se začal potit. Ale ze všech otevřených oken zavál do jeho komnat čerstvý ranní vítr a zchladil ho. Vyjekl a skočil zpátky do postele.

Musel vyjeknout tak hlasitě, že se to doneslo až ke Karris, která hned věděla, že se jí povedlo Gavina nemilosrdně vzbudit. Uslyšel totiž její nezaměnitelný smích. Ona nebyla ultrafialová, takže jí s tímhle žertíkem musel někdo pomoci. Rychlý záblesk ultrafialového světla zaregistrovala čidla v komnatě, takže se okna zavřela a zahalila polovičním filtrem. Gavin natáhl ruku, aby otevřel dveře, ale pak se zarazil. Přece nedopřeje Karris to potěšení. To, že se stala holkou pro všechno ve službách Bílé, ji mělo údajně naučit pokoře a důstojnému chování. Dosud se však zdálo, že se to míjelo účinkem, ačkoli Bílá vždy hrála složitější hru. Přesto se Gavin neubránil úsměvu, když vstával a sbíral složené papíry, které Karris strčila pod dveře.

Vyšel ze dveří. Na malém servírovacím stolku hned za nimi našel na podnose snídani. Každé ráno totéž: dva oblé bochníčky chleba a bílé víno v čirém skleněném pohárku. Chléb byl upečený z pšenice, ječmene, fazolí, čočky, prosa, špaldy a bez kvásku. Člověk na takovém chlebu mohl přežít. Vlastně na něm již jeden přežíval. Nikoli však Gavin. Tomu bylo na zvracení při pouhém pohledu na tenhle chléb. Samozřejmě si mohl objednat jinou snídani, ale nikdy to neudělal.

Přinesl si ho dovnitř, položil listy papíru na stůl hned vedle chleba. Jeden z nich byl na divném, prostém papíře; vůbec nepřipomínal ten, který obvykle používala Bílá pro své osobní vzkazy, ani jako oficiální bílý papír používaný Chromerií. Obrátil ho. Podle označení listárny Chromerie přišlo psaní z „ST, Rekton“: satrapie Tyrea, město Rekton. Znělo to povědomě, snad jedno z měst poblíž Dvojí skály? Ale tam je přece moře takových městeček. Možná někdo škemrá o audienci, ačkoli takové dopisy měly být vyčleněny a vyřizovány odděleně.

Jedno po druhém. Rozlomil oba bochníčky a zkontroloval, že není nic ukryto uvnitř. Spokojeně vytáhl ze zásuvky lahvičku modré barvy a nakapal trochu do vína. Zakroužil sklenkou, aby se víno promísilo s barvou, pak ji pozdvihl proti temně modré obloze na obraze, který měl za tím účelem na stěně.

Samozřejmě že to provedl bezchybně. Dělal to už téměř šest tisíc rán. Skoro šestnáct let. Na třiatřicetiletého muže dost dlouhá doba. Nalil víno na rozlomené půlky chleba, čímž je obarvil na modro – a učinil neškodnými. Jednou za týden Gavin připravil modrý sýr nebo ovoce, ale to trvalo déle.

Zdvihl vzkaz z Tyreje.

„Gavine, umírám. Je čas, aby ses seznámil se svým synem Kipem. Lina.“

Synem? Já přece nemám…

Najednou se mu sevřelo hrdlo a v prsou měl pocit, jako by mu selhávalo srdce, ačkoli léčitelé tvrdili, že tomu tak není. Jen se uvolni, říkali. Jsi mladý a silný jako válečný kůň, pravili. Neříkali: vzmuž se, máš spoustu přátel, tví nepřátelé se tě bojí, a nemáš žádné protivníky. Jsi přece arcimág, nemáš se čeho bát. Tohle mu už léta nikdo neřekl. Někdy si přál, aby to udělali.

U Orholama, ten vzkaz ani nebyl zapečetěný.

Gavin vyšel na svůj skleněný balkón a podvědomě si vyzkoušel zhmotňování, jak to dělával každé ráno. Díval si na svou ruku, rozložil sluneční světlo na jednotlivé barvy, jak to dokázal jen on, a obarvil jeden prst po druhém od neviditelné části spektra k viditelné: nejdřív infračervenou, pak červenou, oranžovou, žlutou, zelenou, modrou a nakonec ultrafialovou. Nedrhlo to trochu u modré? Znovu to vyzkoušel a krátce se podíval do slunce.

Ne, stále dokázal rozkládat světlo snadno, bezchybně. Pustil luxin a veškerá barva se vypařila, vyšla zpod jeho nehtů jako kouř a vypustila známý pryskyřičný odér.

Obrátil tvář ke slunci a jeho teplo bylo jako mateřské pohlazení. Gavin otevřel oči a nasál teplou, uklidňující červeň. Dovnitř a ven, v rytmu namáhavého dechu, který záměrně zpomalil. Pak pustil červenou a natáhl hlubokou ledovou modř. Bylo to, jako by mu zmrazila oči. Modrá mu jako vždy přinesla jasnou mysl, klid a pořádek. Ale žádný plán – na to věděl příliš málo. Nechal barvy odplynout. Zatím je to s ním dobré. Pořád mu zbývá nejméně pět ze sedmi let. Dost času. Pět let, pět velkých cílů.

No, možná ne pět velkých cílů.

Jeho předchůdci v posledních čtyřech staletích – až na ty, kteří byli zavražděni nebo zemřeli z jiných příčin – sloužili vždy přesně sedm, čtrnáct nebo jednadvacet let poté, co se stali arcimágy. Gavin dosud vydržel čtrnáct. Takže měl fůru času. Neměl důvod myslet si, že bude výjimkou. Ale nebylo to zas až tolik času.

Vzal do ruky druhý lístek. Rozlomil pečeť Bílé – ta stará babizna zapečetila vždycky všechno, i když obývala druhou polovinu tohoto podlaží a vzkazy roznášela Karris. Ale vše muselo být na správném místě a precizně provedeno. Nebylo pochyb, že vzešla z modré.

Na vzkazu od Bílé stálo: „Pokud bys rád přivítal studenty, kteří dorazí dnes dopoledne, můj drahý lorde arcimágu, setkáme se, prosím, na střeše.“

Gavin se díval přes chromerijské věže i celé město a pozorně sledoval obchodní lodě, nakupené v závětří ostrova Velký Jaspis. Omšele vyhlížející atašská šalupa manévrovala, aby zakotvila přímo u mola.

Vítání nových studentů. Neuvěřitelné. Ne že by mu snad nevonělo uvítat nové studenty – i když vlastně ano. On, Bílá a Spektrál museli fungovat ve vzájemném souznění. Ale ačkoli se členové Spektrálu nejvíce obávali právě jeho, byla to Bílá, ta stará babizna, kdo si prosadil svou častěji než Gavin a všech sedm Kolorů dohromady. Dnes ráno to na něj zase zkouší, a jestli se Gavin chce vyhnout něčemu ještě nepříjemnějšímu, jako třeba vyučování, měl by se raději vydat na střechu.

Gavin si stáhl rezavé vlasy do upnutého ohonu a oblékl si šaty, které mu otrokyně připravila: košili v barvě slonové kosti a dobře střižené černé vlněné kalhoty s mohutným páskem, zdobeným drahokamy, boty se stříbrným kováním a černý plášť s výraznými starými ilytskými runovými nápisy, vyšívanými stříbrnou nití. Arcimág patřil všem satrapiím, takže Gavin se pokud možno snažil zavděčit tradici každé z nich – dokonce i té, kterou z velké části obývali piráti a kacíři.

Chvíli zaváhal, pak otevřel zásuvku a vytáhl pouzdro s ilytskými pistolemi. Byla to ta nejpropracovanější věc, jakou Gavin kdy viděl, ostatně jak bylo pro ilytské řemeslo typické. Palebný mechanismus byl spolehlivější než kolečkový zámek – říkali tomu křesadlová ručnice. Každá pistole měla pod hlavní dlouhou čepel, a dokonce sponu k pásku, takže když si je zastrčil dozadu za bedra, držely tam bezpečně a v takovém úhlu, že se na ně nenabodnul, když se posadil. Ilytští myslí na všechno.

A bylo samozřejmé, že pistole znervózňovaly Černou stráž, sloužící Bílé. Gavin se zazubil.

Když se vrátil ke dveřím a zrak mu znovu padl na obraz, úsměv ho přešel.

Vrátil se ke stolu s modrým chlebem. Chytil za ohmataný růžek obrazu a zatáhl. Obraz se tiše odklopil a odhalil úzkou šachtu.

Nebylo na ní nic hrozivého. Byla příliš malá, než aby sem po ní mohl někdo vylézt, i kdyby se mu povedlo překonat vše ostatní. Klidně se tamtudy dalo posílat dolů špinavé prádlo. Avšak Gavinovi se zdála jako pekelný chřtán, v němž se mu otvírá věčná noc. Hodil tam jeden bochníček chleba a čekal. Chléb narazil na první zámek, byl slyšet malý svist, jak se otevřel a zase zavřel; následovalo tlumenější ťuknutí, když doputoval k dalšímu zámku, a o několik vteřin později poslední ťuknutí. Všechny zámky stále fungovaly. Vše bylo v pořádku. Bezpečné. Za ta léta se stala spousta chyb, ale tentokrát nemusel nikdo zemřít. Není důvod k přehnaným obavám. Přirazil obraz zpátky ke zdi a div že při tom nezavrčel.

3. kapitola

Tři ťuknutí. Tři šelesty. Tři brány mezi ním a svobodou. Šachta vyplivla vězni do tváře rozlomený bochníček chleba. Chytil ho a téměř se na něj nepodíval. Věděl, že je modrý jako tiché vody hlubokého jezera za časného rána, když na nebi ještě panuje noc a vzduch se ani neopovažuje dotknout vodní hladiny. Bylo těžké zhmotnit tuto modrou tak, aby se do ní nevloudila jiná barva. Horší bylo, že její zhmotňování vězně nudilo, zbavovala ho emocí, udržovala v takovém klidu a harmonii, že se smiřoval i s tímto místem. A on dnes potřebuje oheň nenávisti. Dnes uteče.

Po letech strávených v téhle kobce někdy skoro neviděl barvy, jako by se probudil do světa vymalovaného v šedi. První rok byl nejhorší. Jeho oči, jinak tolik navyklé vnímat drobné rozdíly, tak zběhlé v rozkládání celého světelného spektra, ho začaly zrazovat. Blouznil o barvách. Snažil se je zhmotnit, aby se dostal ze zajetí. Ale představivost nestačila k tomu, aby vytvořil magii; k tomu bylo zapotřebí světla. Skutečného světla. Býval arcimágem, takže si vypomohl jakoukoli barvou mezi ultrafialovou a infračervenou. Sbíral tu trochu tepla z vlastního těla, upíral oči do infračervené a mrštil ji pak proti jednotvárně modrým stěnám.

Jistěže stěny byly zpevněné, aby odolaly tak žalostnému množství tepla. Zhmotnil modrou dýku a řízl se do zápěstí. Tam, kde krev skapala na kamennou podlahu, byla okamžitě zbavena barvy. Příště se pokusí zachytit vlastní krev do rukou a zhmotnit červenou, ale nepovede se mu získat dost barvy, když jediné světlo v cele bylo modré. Nepomohlo ani, když nechal krev stékat na chléb. Přirozeně hnědá barva chlebového těsta byla vždy potřísněna modrou, takže přidáním červené dosáhl jen tmavého, nahnědlého nachového odstínu. A z toho pochopitelně nešlo zhmotňovat. Jeho bratr myslel na všechno. Ostatně jako vždy.

Vězeň se posadil vedle kanálku a začal jíst. Kobka měla tvar koule se zploštělým dnem: stěny a strop měly dokonalý kulovitý tvar, podlaha se neklenula v tak ostrém úhlu, ale přesto se směrem k prostředku svažovala. Stěny byly osvětleny zevnitř a celý povrch vydával stejně zbarvené světlo. Jediný stín v kobce vrhal sám vězeň. Byly zde jen dva otvory: šachta nad ním, z níž na něj padalo jídlo, a jedna stružka, ve které nepřetržitě tekla voda. Tudy měly odtékat jeho tělesné tekutiny, a v kanálku pod ní měl skončit ostatní odpad.

Neměl zde žádné nástroje, žádné náčiní kromě svých rukou a vůle, své věčné vůle. S ní by mohl z modré zhmotňovat cokoli, co chtěl, přestože by se to rozpadlo hned, jakmile by to jeho vůle pustila, a zbyl by jen prach a slabý závan prsti a pryskyřice.

Dnes ale nastane okamžik jeho pomsty, první den svobody. Tento pokus neselže – už o něm odmítal smýšlet jako o „pokusu“ – a má před sebou práci. Vše muselo jít popořadě. Už si nevzpomínal, jestli byl takový vždycky, nebo jestli už je nasáklý modří natolik, že ho od základů změnila.

Klekl si vedle jediné věci v cele, kterou nevytvořil jeho bratr. Jediná mělká prohlubeň v podlaze – jako miska. Nejdříve třel prohlubeň holýma rukama a vtíral do kamene žíravý maz z vlastních konečků prstů tak dlouho, jak si troufl. Zhmožděná tkáň totiž neprodukovala maz, takže musel přestat dřív, než si rozedřel prsty do masa. Přejel dvěma nehty rýhou mezi nosem a tváří, dalšími dvěma mezi ušima a hlavou a nabral více mastnoty. Kdekoli se dala nasbírat mastnota z těla, udělal to a vetřel do prohlubně v podlaze. Ne že by tím způsobil nějakou markantní změnu, ale po dlouhé době se jeho důlek prohloubil tak, že do něj mohl ponořit prst po druhý článek. Jeho věznitel vyskládal pekelné kameny, na nichž bledla barva, do podlahy v pravidelné mřížce. Cokoli, co překročilo jednu z těch čar, ztratilo téměř okamžitě barvu. Ale pekelný kámen byl nehorázně drahý. Jak hluboko asi sahá?

Jestli mřížka zasahovala jen několik palců hluboko do kamene, jeho prsty se můžou každou chvíli prohrabat níže. Svoboda pak nebude daleko. Ale jestli jeho věznitel použil pekelný kámen na jednu stopu hluboko, pak si vězeň sdíral prsty téměř šest tisíc dní pro nic za nic. Zemře tady. Jeho bratr jednoho dne sejde sem dolů, uvidí tu malou prohlubeň – jedinou stopu, kterou po sobě na světě zanechá – a bude se smát. Ten smích mu zazněl v uších a spolu s ním se mu v prsou zažehla jiskřička hněvu. Rozdmýchal tu jiskru a vychutnával si její teplo. Byla dost žhavá na to, aby mu pomohla pohnout se, aby vytvořila protiváhu ke zdejší nesnesitelně klidné, ubíjející modři.

Když skončil, vymočil se do prohlubně. A sledoval, co se stane.

Na malý okamžik projela proklatým modrým světlem zelená, filtrována žlutí jeho moči. Zatajil dech. Čas ubíhal a zelená zůstala zelenou… zůstala zelenou. U Orholama, on to dokázal. Dostal se dostatečně hluboko. Zlomil moc pekelného kamene!

A pak zelená zmizela. Přesně za dvě vteřiny jako každý den. Bezmocně vykřikl, ale i jeho bezmoc byla příliš slabá a výkřik byl spíš ujištěním, že ještě něco slyší, než projevem zloby.

Přesto z toho přicházel o rozum. Poklekl vedle prohlubně. Bratr z něj udělal zvíře. Psa, který si hraje s vlastními výměšky. Ale tenhle pocit už byl příliš otřepaný a zakoušel ho potolikáté, že z něj nemohl načerpat opravdové teplo. Za šest tisíc dní už byl natolik ponížen, že vůči tomu necítil nelibost. Ponořil obě ruce do moči a začal s ní třít prohlubeň tak, jak to dělal svou mastnotou. I když zbavena veškeré barvy, byla to pořád moč. Měla v sobě kyseliny. Měla by rozrušit pekelný kámen rychleji než kožní maz sám o sobě.

Nebo by moč mohla neutralizovat maz. Možná že den svého útěku tímhle jen oddaluje. Neměl tušení. A to ho právě přivádělo k šílenství, nikoli to, že musí máčet prsty do teplé moči. Stačilo.

Vyšplíchl tekutinu z prohlubně a tu osušil smotkem modrých hadrů: svým oblečením, polštářem, nyní načichlým močí. Žil s tím pachem tak dlouho, že už ho to ani neobtěžovalo. Nezáleželo na tom. Šlo jen o to, že prohlubeň musela do zítřka vyschnout, aby se mohl pokusit znovu.

Další den, další neúspěch. Zítra vyzkouší infračervenou. Od posledního pokusu s ní uplynula dlouhá doba. Snad se z něj již zotavil. Měl by na to mít dost sil. Když už nic jiného, tak ho bratr naučil, jak silný ve skutečnosti je. A možná právě kvůli tomu nenáviděl Gavina úplně nejvíc. Byla to však nenávist stejně chladná jako jeho cela.

4. kapitola

Kip běžel přes náměstí v ranním chladu tak rychle, jak mu jeho neohrabané patnáctileté tělo dovolilo. Zakopl o dlažební kostku a vletěl po hlavě do zadní branky mistra Danavise.

„Jsi v pořádku, chlapče?“ zeptal se mistr Danavis ze své pracovní lavice, zvedl obočí vysoko nad chrpově modrýma očima, jejichž duhovka byla zpola vyplněná sytou rubínovou červení a prozrazovala, že je barvomág. Mistru Danavisovi bylo něco málo přes čtyřicet, neměl vousy, byl šlachovitý a nosil silné vlněné pracovní kalhoty a tenkou košili s odhalenými štíhlými svalnatými pažemi, přestože bylo chladné ráno. Červené brýle měl posazené nízko na nose.

„Au, au.“ Kip se díval na odřené dlaně. Štípala ho i kolena. „Ne, nejsem.“ Vyhrnul si kalhoty a sykl, když se sedřené dlaně dotkly silné, kdysi černé tkaniny.

„Dobře, dobře, protože – aha, tady. Pověz mi, jsou tyhle stejné?“ nastavil mistr Danavis obě ruce. Byly červené a od lokte po prsty pokryté luxinem. Obrátil jednu paži tak, aby jeho světle kávová kůže nebránila Kipovi v řádném prozkoumání. Mistr Danavis byl stejně jako Kip míšenec – ačkoli ten nikdy neslyšel, že by to mistrovi někdo zazlíval, jako se to stávalo jemu. V případě barvíře se jednalo o křížence z Krvavého hvozdu, který měl ve tváři podivné tečky, jimž říkali pihy, a v jinak normálně tmavých vlasech měl narezlý nádech. Ale aspoň díky nezvykle světlé pleti mohl Kip snáze odpovědět na to, co po něm žádal.

Kip ukázal na úsek od předloktí po loket. „Tady je ta červená trochu jiná než tady a tahle je trochu jasnější. Mohl bych, ehm, s vámi mluvit, pane?“

Mistr Danavis znechuceně mávl oběma rukama dolů a rubínový luxin pleskl na zem, potřísněnou stovkami odstínů červené. Lepkavá substance se zkrabatěla a nakonec rozplynula. Kip většinou odpoledne chodíval zametat zbytky – červený luxin byl hořlavý, i když se změnil v prach. „Superchromatici! Moje dcera je sice taky superchromatička, ale starostčin muž? A ty? Dva muži ve městě? Okamžik… stalo se něco, Kipe?“

„Pane, je…“ Kip zaváhal. Nejenže vstup na bojiště byl zakázaný, ale mistr Danavis kdysi řekl, že sbírat odpadky na tom místě je totéž jako vykrádat hroby. „Ozvala se vám Liv, pane?“ Zbabělče. Před třemi lety odešla Liv Danavisová do Chromerie, aby ji vycvičili stejně jako předtím jejího otce. Dovolili jí podívat se domů jen o žních během prvního ročníku.

„Pojď sem, chlapče. Ukaž ty ruce.“ Mistr Danavis vzal čistý hadr, osušil jím krev a vydrhnul nečistoty. Pak odzátkoval karafu a přidržel nad hrdlem hadřík. Když nasákl brandy, očistil jím Kipovy dlaně.

Kip sykl.

„Jsi snad chlap,“ řekl mistr Danavis. Ačkoli Kip vykonával pro barvíře různé divné věci, kam až jeho paměť sahala, pořád se ho ještě někdy bál. „Teď kolena.“

Kip se zašklebil, vyhrnul si jednu nohavici a opřel nohu o lavičku. Liv byla o dva roky starší než Kip – bylo jí teď skoro sedmnáct. Ani nedostatek mužů ve vesnici jí pochopitelně nezabránil v tom, aby na Kipa pohlížela jako na malého kluka, ale vždycky k němu byla milá. Hezká dívka, která je milá a jen tu a tam ho poučuje, bylo to nejlepší, v co Kip mohl doufat.

„Řekněme, že ne všichni žraloci a mořští démoni jsou v moři. Od té války se Tyrejcům v Chromerii vede zle.“

„Takže myslíte, že by se mohla vrátit domů?“

„Kipe,“ řekl mistr Danavis. „Tvoje matka už má zase potíže?“

Mistr Danavis odmítl vzít Kipa do učení jako barvíře s odůvodněním, že v malém Rektonu nebude do budoucna pro Kipa dost práce, a trval na tom, že je sám jen napůl vyučeným barvířem a může to dělat jen proto, že umí zhmotňovat. Před válkou arcimágů se očividně živil něčím jiným, protože měl výcvik z Chromerie. To stálo nemalé peníze a mnoho barvomágů se zavázalo, že tyto náklady zpětně uhradí. A tak mistr nynějšího mistra Danavise asi padl ve válce a Danavis tu zůstal jen napůl vyučený. Ale jen málo dospělých o těch časech něco vyprávělo. Kip i ostatní děti slýchali pouze to, že Tyrea prohrála a všechno se tím zhoršilo.

Přesto mistr Danavis platil Kipovi za to, aby za něj odváděl různé pochybné práce, a stejně jako polovina matek ve městě mu dával najíst kdykoli, kdy si přišel. Dokonce nechával Kipovi všechny koláče, které mu posílaly ženy z města ve snaze zalíbit se pohlednému, nezadanému muži.

„Pane, na druhé straně řeky je armáda. Přišli sem vyplenit naše město pro výstrahu, aby se již nikdo nevzpouzel králi Garadulovi.“

Mistr Danavis už chtěl něco říci, pak si všiml, že Kip mluví vážně. Chvíli tedy neříkal nic, ale pak jako když do něj střelí.

Chrlil na Kipa jednu otázku za druhou: kde přesně jsou, kdy tam byl, jak se dověděl, že chtějí zpustošit město, jak vypadaly stany, kolik stanů napočítal, a zda tam byli nějací barvomágové. Kipovy odpovědi zněly neuvěřitelně i jeho vlastním uším, ale mistr Danavis to všechno přijal.

„Řekl, že král Garadul verbuje padlé mágy? Víš to jistě?“

„Ano, pane.“

Mistr Danavis si mnul horní ret mezi palcem a ukazováčkem, jako by si uhlazoval knírek, až na to, že byl hladce oholen. Šel ke skříňce, otevřel ji a vytáhl peněženku. „Kipe, tví přátelé dnes ráno rybaří u Zeleného mostu. Musíš tam jít a varovat je. Královi muži ten most zboří. Jestli je nevaruješ, zabijou je nebo odvlečou do otroctví. Já varuju všechny ve městě. Když dojde k nejhoršímu, použij peníze na cestu do Chromerie. Liv ti pomůže.“

„Ale – ale co moje matka? Kam…“

„Kipe, vynasnažím se, abych zachránil ji i všechny ostatní. Ale tvým přátelům nikdo jiný nepomůže. Chceš, aby Izabel skončila jako otrokyně? Víš, co se stane, že ano?“

Kip zbledl. Isa byla zatím ještě žabák, ale neuniklo mu, že se začíná měnit v krásnou ženu. Nebyla na něj vždycky zrovna hodná, ale představa, že by jí někdo ublížil, ho rozlítila. „Ano, pane.“ Kip už byl na odchodu, když se opět zarazil. „Pane, co je to superchromatik?“

„Osina v mém zadku. A teď běž!“

5. kapitola

Tohle nebude žádný med. Ten vzkaz – o synovi – nebyl zapečetěný. Poskokové Bílé určitě čtou všechnu Gavinovu poštu, za to by dal ruku do ohně. Ale Karris se smála, když mu vzkaz předávala, což znamenalo, že to ještě nečetla. A tak to neví. Zatím. Ale už se šla hlásit Bílé. A Gavin tam teď má jít taky.

Zakroutil rameny a protáhl si krk na jednu stranu i na druhou, přičemž v něm dvakrát příjemně křuplo, a pak šel. Jeho Černí strážci šli o krok za ním, každý z nich nesl mušketu s kolečkovým zámkem, jatagan nebo jinou zbraň. Vyšel po schodech a na otevřený střešní balkon na samém vrcholku Chromerie. Jako vždy si nejdříve všiml Karris. Byla malá, s přirozenými křivkami, nyní však zocelenými svaly a naběhlými žílami po letech náročného výcviku. Měla dlouhé a rovné vlasy, dnes platinové barvy. Včera byly růžové. Gavinovi se více líbila blond barva. Obvykle totiž znamenala, že je v dobrém rozmaru. Na tom, že její vlasy měnily barvu, nebylo nic magického. Prostě je jen ráda střídala. Nebo si možná řekla, že tak moc vyniká, že nemá cenu snažit se zapadnout.

Karris, stejně jako ostatní Černé stráže, chránící Bílou, měla na sobě jemné černé kalhoty a halenu, ušité speciálně pro boj a zdobené pouze zlatou výšivkou na rameni a u krku, značící hodnost. Stejně jako ostatní stráže nosila štíhlý černý jatagan – mírně zahnutý meč s jedním ostřím, které se táhlo téměř po celé délce – a místo štítu měla kovovou hůl se skrytou čepelí. Stejně jako ostatní měla důkladný výcvik k používání těchto dvou a ještě spousty dalších zbraní. Na rozdíl od jiných neměla černou kůži jako parští nebo ilytští.

Nyní byla očividně v dobré náladě. Na rtech měla mírně rošťácký úšklebek. Gavin na ni povytáhl obočí a předstíral, že je lehce namíchnutý kvůli žertíku s barvami v jeho komnatě, a předstoupil před Bílou.

Orea Pullawrová byla stará vrásčitá žena, která se více a více spoléhala na své kolečkové křeslo, v němž nyní seděla. Její Černí strážcové se starali o to, aby se v každé směně nacházel jeden urostlý muž pro případ, že by bylo třeba vynést ji po schodech nahoru nebo dolů. Ale navzdory tomu, že byla po tělesné stránce nemohoucí, Orea Pullawrová se nemusela za posledních více než deset let utkat se žádným jiným uchazečem o bílý háv. Většina lidí si ani nepamatovala, jak se jmenuje; byla prostě Bílá.

„Jsi připraven?“ zeptala se. I po všech těch letech měla pořád problém přistoupit na to, že tohle pro něj není nic těžkého.

„Zvládnu to.“

„Jako vždy,“ řekla. Její oči byly jasně šedé, až na dvě široké barevné obroučky, obklopující obě duhovky, nahoře modrou a dole zelenou. Bílá byla modrozelená chromatička, ale ty barevné obroučky v jejích očích byly vybledlé, protože již velmi dlouho nezhmotňovala. Každý prstenec byl i tak dost silný a sahal od zorničky až k okraji duhovky. Kdyby ještě jednou zhmotnila světlo, roztříští prstenec, barva pronikne do bělma jejích očí, a to bude její konec. Proto nenosila barevné brýle. Na rozdíl od jiných vysloužilých barvomágů ani okatě nenosila své nepoužívané brýle, aby všem okolo připomínala, kým kdysi byla. Orea Pullawrová byla Bílá, a to stačilo.

Gavin zamířil ke stupínku. Nad ním byl zavěšený obrovský naleštěný krystal na pohyblivých obloucích, nastavitelný podle kterékoli denní doby nebo měsíce. Gavin ho nepotřeboval. Nikdy, ale zdálo se, že je lepší udržovat ostatní v přesvědčení, že k práci s tak ohromným množstvím světla potřebuje nějakou pomůcku. Nikdy ani nedostal světelnou hůlku. Život prostě není fér. „Nějaká zvláštní přání?“ zeptal se.

Bylo stále záhadou, jak přesně dokáže arcimág vycítit výkyvy v magii světa. Předtím, než se Gavin stal arcimágem, se touto otázkou nikdo nezabýval a všichni si vystačili s náboženskými žvásty o tom, jak je arcimág v přímém spojení s Orholamem a skrze něj se všemi satrapiemi. Dokonce i Bílá se dosti obávala, když se ho na to ptala, a že to byla ta nejodvážnější žena, jakou Gavin kdy potkal.

V této věci zatím příliš nepokročili, ale před dlouhou dobou uzavřeli on a Bílá dohodu: ona ho bude intenzivně zkoumat a on bude spolupracovat, a na oplátku mu ona dovolí pohybovat se volně, aniž by mu Černí strážcové dýchali za krk na každém kroku. Většinou to fungovalo. Někdy mu to nedalo a musel ji trochu popíchnout, protože za šestnáct let, kdy byl arcimágem, se k ničemu nedobrali. Samozřejmě, že když to přehnal, pozvala ho sem a řekla, že opravdu potřebuje prozkoumat, jak světlo prochází jeho kůží. A tak přišel nastolit rovnováhu. Stál tu pod širým nebem, v zimě a nahý.

Nic příjemného. Gavin byl prostě Gavin a už se dobře naučil rozeznávat, kde je tenká hranice. Pravý vládce sedmi satrapií.

„Přála bych si, abys nechal Černou stráž vykonávat její práci, lorde arcimágu.“

„Měl jsem na mysli nějaké přání, týkající se rovnováhy.“

„Celý život je cvičíme, aby nám sloužili. Riskují své životy. A ty si každý týden někam zmizíš. Dohodli jsme se, že se můžeš pohybovat bez nich, ale jen v naléhavých případech.“

Slouží nám? To je trochu složitější.

„Vedu nebezpečný život,“ řekl Gavin. O tomhle se dohadovali pořád. Bílá si nepochybně řekla, že když tady nepřipraví tuhle podívanou, bude se Gavin drát za více svobody. Bezpochyby měla pravdu. Gavin na ni příkře pohlédl. Černí strážcové ani nedutali.

Zacházel bys s nimi stejně, bratříčku? Nebo bys je zkrátka očaroval, aby tě poslouchali? Všechno v mém životě je o síle.

„Dnes žádné zvláštní přání,“ řekla Bílá. Gavin započal.

Arcimág ve své podstatě dělal dvě věci, které nikdo jiný nedokázal. Za prvé dokázal rozložit světlo na jednotlivé složky bez jakýchkoli pomocných prostředků. Normální červený barvomág uměl zhmotnit pouze červené světlo, někdo v širším rozsahu spektra a někdo v užším. Aby mohli zhmotňovat, museli vidět červenou: červené skály, krev, západ slunce, poušť nebo cokoli jiného. A nebo – jak barvomágové již dávno zjistili – mohli nosit červené brýle, které filtrovaly sluneční světlo a propouštěly jen červenou. To jim dávalo o něco menší sílu, ale bylo to lepší než zůstat zcela odkázaný na to, co skýtá okolí.

Stejná omezení platila pro všechny barvomágy: monochromatici dokázali zhmotnit pouze jednu barvu; bichromatici dvě. Většinou se jednalo o dvě sousedící barvy, jako třeba červenou a oranžovou, nebo žlutou a zelenou. Nejvzácnější byli polychromatici, kteří ovládali tři nebo více barev, ale i ti mohli zhmotňovat jen barvy, které kolem sebe viděli. Pouze arcimág nikdy nepotřeboval brýle. Jen Gavin dokázal rozložit světlo skrze sebe sama.

To Gavinovi vyhovovalo, ale nikomu jinému nepomohlo. Pomáhalo však toto: cítil každou nerovnováhu v magii celého světa, když takhle stál na střeše Chromerie, z očí mu proudilo světlo a jeho kůže hrála všemi barvami spektra, které prýštily z každého póru.

„Na jihovýchodě stejně jako předtím,“ řekl Gavin. „Hluboko v Tyreji, pravděpodobně v Kelfingu, někdo používá velké množství infračervené.“ Horko a oheň obvykle ukazovaly na válečnou magii. Byla to první věc, k níž se uchylovala většina nečarujících vojenských vůdců nebo satrapů, když chtěli zabíjet lidi. Bez výjimky. Množství infračervené, která byla nyní používána v Tyreji, znamenalo buď to, že vedou tichou válku, nebo že si nový satrapa Rask Garadul založil vlastní školu, kde cvičí barvomágy k boji. Něco takového jistě nepotěší jeho sousedy. Ruthgarský guvernér, který spravoval Garriston, někdejší hlavní město Tyreje, by určitě neměl radost, kdyby se to dověděl.

Od chvíle, kdy Gavin naposled vyvažoval magii, bylo kromě přemíry infračervené používáno více červené magie než modré a taky více zelené než oranžové. Systém se nejdříve vždy snažil regulovat sám. Když červení barvomágové na světě používali příliš mnoho červené, čarování jim začalo činit potíže, a naopak se snáze pracovalo modrým. Uzavřený červený luxin se pak snadněji rozložil, zatímco uzavřený modrý byl trvanlivější. Ale v takovéto míře už to bylo vyloženě na obtíž.

Legendy vyprávěly o éře před příchodem Lucidonia, který zavedl Orholamův kult. V těch dávných dobách byla střediska magie rozeseta po světě: zelená magie se soustřeďovala tam, kde nyní stojí Ruthgar, červená zase v Ataši a tak dále, a všude byli uctíváni pohanští bohové a vládly pověry a tmářství. Jakýsi vojevůdce zmasakroval téměř všechny modré. Říkalo se, že Azurové moře se během několika měsíců změnilo v krev a z jeho vod vymizel život. Rybáři na obou březích moře strádali. Těch několik málo modrých barvomágů, kteří přežili, se hrdinně snažilo obnovit rovnováhu – jenže použili tolik modré magie, že je to zabilo. Moře se pročistilo a červení mágové se vrátili ke zhmotňování jako dřív. Ale tentokrát již nezbyli žádní modří mágové. Jakékoli použití červeného luxinu selhávalo a moře se znovu proměnilo v krev a znovu začal řádit hladomor a nemoci.

A tak to šlo pořád dokola. Skoro každá generace zažila obrovské přírodní katastrofy, které zahubily tisíce těch, kdo věřili, že něčím urazili vrtošivé bohy.

Přesně tomuhle předcházeli arcimágové. Gavin vycítil nerovnováhu dlouho předtím, než se fyzicky projevila, a napravil ji zhmotněním opačné barvy. Když arcimág selhal, k čemuž došlo nevyhnutelně po sedmi, čtrnácti nebo jednadvaceti letech, Chromerie byla nucena zabránit pohromám tvrdším způsobem – kromě toho, že museli běhat (někdy doslova) a zapalovat ohně, posílali také listy po světě a nabádali modré, aby zhmotňovali pouze v nejnutnějším případě, a červené, aby zhmotňovali více než obvykle. Protože každý měl za život jen omezený počet zhmotnění, znamenalo to zkracovat červeným život a bránit modrým ve vykonávání užitečné práce ve všech sedmi satrapiích. V takových dobách Chromerie horečně hledala nového arcimága. A Orholam spolehlivě posílal nového arcimága s každou generací, nebo tak se to alespoň tradovalo.

Až na Gavinovu generaci, kdy Orholam ve své nekonečné moudrosti seslal hned dva arcimágy najednou a rozdělil svět na dva tábory.

Gavin se teď pomalu otočil dokola, zeširoka roztáhl paže a vypustil proud ultrafialového světla, aby vyrovnal infračervenou, pak červenou, aby se vyrovnala s modrou, a nakonec vyrovnal oranžovou se zelenou. Když se mu svět zdál opět v pořádku, přestal.

Obrátil se a zasmál se na Bílou. Tvářila se záhadně jako vždy. Její Černí strážcové, z nichž každý byl barvomág a tudíž dobře věděli, jakou sílu Gavin právě předvedl – měli také netečný výraz. Snad byli už jen otupělí. Nakonec on byl arcimág. Konat nemožné byla jeho práce. Když už nic, tak alespoň vypadali, že si dávají trochu pohov. Jejich úkolem bylo chránit Bílou, dokonce i před Gavinem, kdyby na to došlo.

Gavin byl arcimág, tím pádem by měl vládnout sedmi satrapiím. Ve skutečnosti byly jeho povinnosti většinou náboženského rázu. Arcimágové, kteří se projevovali více než jen nasazené figurky, byli většinou násilně odsunuti do výslužby. Často natrvalo. Černí strážcové by dali život, aby ho ochránili před kýmkoli, ale vládkyní Chromerie byla Bílá. V případě nutnosti by bojovali za ni, ne za něj. Věděli, že kdyby k tomu došlo, všichni nejspíš zemřou, ale k tomuhle byli vycvičeni. Dokonce i Karris.

Gavin někdy přemýšlel, jestli by Karris byla první nebo poslední, kdo by se ho v takové situaci snažil zabít.

„Karris?“ řekla Bílá. „Už na tebe čeká loď. Vypravíš se do Tyreje. Vezmi si tohle. Smíš si to přečíst, až vypluješ. Pokud budeš moci, zbytek cesty vesluj. Jde o čas.“ Podala Karris složený list. Nebyl ani zapečetěný. Buď Bílá věřila, že Karris list nepřečte dřív, než loď vypluje, nebo věděla, že si jej přečte okamžitě a tudíž nemá smysl jej pečetit. Gavin si myslel, že Karris dobře zná, ale teď nevěděl, jak se zachová.

Karris vzala lístek a hluboce se Bílé poklonila; o Gavina nezavadila pohledem. Pak se otočila a odešla. Gavin si nemohl pomoci, ale musel se dívat za její štíhlou postavou, ladnou, ztepilou, ale dal si pozor, aby necivěl moc dlouho. Bílé to stejně neunikne, ale kdyby za ní zíral, asi by si neodpustila poznámku.

Jak Karris mizela dolů po schodech, Bílá pokynula rukou a zbytek Černých strážců se klidil dál z doslechu.

„Takže, Gavine,“ řekla a založila ruce na prsou. „Syn. Vysvětli to.“

6. kapitola

Zelený most byl od Rektonu vzdálený necelou jednu ligu proti proudu. Kip utíkal a jeho tělo už volalo, ať zastaví, ale pokaždé, když zpomalil, představil si, jak z opačného břehu přicházejí vojáci. Musel tam být první.

Asi po dvanácti děsivých představách o otroctví a smrti konečně dosáhl cíle. Isabel, Ramir a Sanson se opírali o most a chytali ryby. Isabel se choulila zimou a sledovala, jak Sanson zkouší ulovit duhového pstruha a Ram mu říká, že na to jde špatně. Všichni se teď podívali na Kipa, který v předklonu oddychoval. Po vojácích zatím ani vidu, ani slechu.

„Musíme odsud,“ řekl Kip udýchaně. „Jdou sem vojáci.“

„Ó ne, ne, ne! Vojáci ne!“ řekl Ram v předstírané panice.

Sanson, který vzal Rama vážně, vyskočil. Sanson měl zaječí zoubky a byl to důvěřivý dobrák, který vždycky pochopil vtip jako poslední, a většinou to byl on, z koho si utahovali.

„Klid, Sansone. Dělám si legraci,“ řekl Ramir a dal Sansonovi nelítostnou herdu do ramene.

Když tenkrát poprvé slyšeli o verbířích, kteří shánějí rekruty, okamžitě jim došlo, že kdyby byl některý z nich přinucen sloužit králi Garadulovi, byl by to Ram. Bylo mu šestnáct, takže byl o rok starší než ostatní, a byl jediný, který se vzhledem na vojáka hodil.

„Ale já ne,“ řekl Kip, stále ještě ohnutý s rukama na kolenou, a těžce oddychoval.

Sanson řekl dosud nejistě: „Moje mamka říká, že starostka se hodně rozkmotřila s králem. Prý mu starostka řekla, že si má své rozkazy strčit za klobouk.“

„Jestli znám starostku dobře, tak určitě neřekla za klobouk,“ řekla Isa. Šibalsky se zakřenila a Sanson s Ramem se rozesmáli. Pořád to ještě nechápali.

Kip viděl, jak se Isa podívala na Rama – byl to letmý pohled, ale čekala, co Ram na to. Když viděla, že mu to dělá dobře, měla evidentně ještě větší radost a Kip pocítil tíseň v žaludku. Už zase.

„Co se děje, Kipe?“ zeptala se. Velké hnědé oči, plné rty, plné tvary, dokonalá pleť. Bylo nemožné s ní mluvit a neuvědomovat si při tom její krásu. Byla dokonce krásnější než Liv, a především o moc víc na dosah.

Kip hledal slova. Jdou sem lidé, kteří nás chtějí zabít, a já se tu zabývám dívkou, která mě ani nemá ráda.

Od Zeleného mostu to je tři sta nebo čtyři sta kroků k nejbližší oranžerii. Mezi stromy je tam malá, ale dobrá skrýš.

„Jdou sem…“ spustil Kip, ale Ram mu neomaleně skočil do řeči.

„Jestli mě naverbujou, chci se dobrovolně stát bojovým barvomágem,“ řekl. „Vím, že je to nebezpečné, ale jestli mám opustit všechno, co mám rád, chci, aby ze mě něco bylo.“ Zadíval se do dálky, jako by nahlížel do slibné budoucnosti. Kip měl sto chutí dát mu pěstí do toho hezkého, hrdinského obličeje.

„Proč se Sansonem neutečete?“ zeptal se Ram. „Pročpak se neschováte před velkou zlou armádou? Isa a já se chceme rozloučit.“

„Proč to tedy neuděláte hned?“ zeptal se Sanson.

Isa se začervenala.

Ramovi se zablýsklo v očích. „Vážně, vy dva, nedělejte blbce, jo?“ řekl a předstíral, že si dělá legraci.

„Rame, poslouchej,“ řekl Kip, „armáda nás chce použít jako výstrahu. Musíme odejít, a to hned. Mistr Danavis řekl, že chtějí zbořit most.“ Most samotný byl vlastně upomínkou na poslední armádu, která tudy prošla. Byl celý ze zeleného luxinu – z toho nejodolnějšího: když se totiž luxin uzavře, podléhá zkáze pomaleji než jakýkoli jiný luxin. Říkalo se, že když tudy táhl Gavin Guile se svou armádou proti zlému bratrovi Dazenovi Guilovi, tak sám arcimág Gavin Guile zhmotnil tento most. Bez jakékoli pomoci. Za několik vteřin. Armáda tudy prošla, aniž by zpomalila, přesto však stihla vydrancovat vesnici a obrat zdejší o všechno jídlo a dobytek. Všichni muži ve městě byli přinuceni ke službě jedné nebo druhé straně.

Proto vyrostli bez otců. Nikdo v Rektonu nesměl brát procházející armádu na lehkou váhu. Děti nevyjímaje.

„Udělej pro mě něco, tlouštíku. Oplatím ti to,“ řekl Ram.

„Jestli půjdeš s vojáky, těžko mi to tady oplatíš,“ řekl Kip. Měl chuť Rama zabít, když mu říkal tlouštíku.

Přes Ramův obličej přeběhl zlý výraz. Už se poprali několikrát a Ram vždycky vyhrál, ale nikdy to nebylo snadné. Kip snesl hodně ponižování, ale pohár občas přetekl. Oba to věděli. Ram řekl: „Tak to pro mě udělej, jo?“

„Musíme jít!“ Kip skoro vykřikl. Vlastně nevěděl, proč ho to překvapilo. Ne náhodou mu vždycky říkali Ram. Vytyčil si cíl, šel přímo za ním, odrazil všechno, co mu stálo v cestě, a nikdy se neohlížel ani napravo, ani nalevo. Dnes si usmyslel, že připraví Isabel o věneček. Jak prosté. Ani útok armády to tupé zvíře nezastaví.

„Dobře. Pojď, Iso, půjdeme do oranžerie,“ řekl Ram. „A nemysli si, že na tohle jen tak zapomenu, Kipe.“

Ram vzal dívku za ruku a vlekl ji s sebou. Šla s ním, ale otočila se přes rameno na Kipa, jako by čekala, že něco udělá.

Ale co mohl dělat? Vždyť šli vlastně správným směrem. Když půjde a jednu Ramovi vrazí, Ram ho zbije do krve. A co hůř, ostatní to uvidí. Když půjde Kip za nimi, Ram by si mohl říct, že se chce Kip rvát, i když tomu tak nebylo, a dopadne to stejně.

Isabel se na něj pořád dívala. Byla tak krásná, až to bolelo.

Kip mohl zůstat. Neudělat nic. Schovat se pod mostem.

Ne!

Zaklel. Isa se ohlédla, když vyšel zpod stínu Zeleného mostu. Oči se jí rozšířily a zdálo se mu, jako by se pousmála. Má opravdu radost, že se Kip chová jako muž a usiluje o ni, nebo je to samolibé potěšení nad tím, že se o ni přetahují dva chlapci? Pak se ale podívala nahoru a doleva, na opačný břeh řeky. Něco ji překvapilo.

Shora se ozval mužský křik, ale přes šumění vody Kip nerozuměl, co říkal. Ram klopýtl, když došel k břehu řeky. Ale nesnažil se pád vyrovnat, místo toho zavrávoral, padl na kolena a pak na záda.

Ještě než se Ramovo bezvládné tělo zhroutilo k zemi, Kip si stačil všimnout, že mu ze zad trčí šíp.

Isa to viděla taky. Podívala se na kohosi na břehu řeky, potom na Kipa a rozběhla se opačným směrem.

„Zabijte ji,“ přikázal zvučným hlasem muž, stojící na mostě přímo nad Kipovou hlavou. Znělo to chladnokrevně.

Kipovi se udělalo zle, cítil se bezmocný. Promarnil příliš mnoho času. Jeho mysl se vzpouzela tomu, co viděly oči. Isa rychle utíkala podél břehu řeky. Vždycky byla rychlá, ale tady nebylo kam se schovat před šípem, o němž Kip věděl, že co nevidět přiletí. Srdce mu bušilo v hrudi, krev mu hučela v uších, a pak se najednou tlukot srdce zdvojnásobil, ztrojnásobil.

V koutku oka se mu mihl jakýsi stín: šíp. Kip ucítil křeč v paži, jako by sám dostal zásah. Do vzduchu z něj vytryskl modrý, sotva viditelný záblesk, tenoučký jako stéblo rákosí.

Luk žbluňkl do řeky dobrých patnáct kroků od Isy. Lučištník zaklel. Kip pohlédl na své ruce. Třásly se a byly… modré. Šmolkově modré jako obloha. Na okamžik zkoprněl úžasem.

Podíval se opět na Isu, která byla od něj necelých sto kroků. Opět zpozoroval periferním viděním šíp, který se zapíchl přímo do Isiných zad. Padla tváří na hrubé kamení na břehu řeky, ale Kip se díval, jak se pomalu zvedla na kolena, z beder jí trčel šíp a krvácela z rukou a obličeje. Už skoro stála, když se jí do zad zabodnul další šíp. Upadla tváří do mělké vody a už se nepohnula.

Kip tam nevěřícně stál, otupělý. Jeho vidění se zúžilo do bodu, kde z Isiných zad unikal karmínový život do čisté říční vody.

Na mostě nad nimi hlasitě zaduněla kopyta. Kipovi se splašily myšlenky.

„Pane, muži jsou připraveni,“ řekl muž nahoře. „Ale… tohle je naše vlastní město, pane.“ Kip vzhlédl. Zelený luxinový most nad jeho hlavou byl průsvitný, takže viděl stíny mužů – což znamenalo, že pokud se on nebo Sanson pohnou, vojáci je můžou rovněž spatřit.

Ticho, pak stejný důstojník, který přikázal zabít Isu, řekl chladně: „Odkdy jim dáváme na výběr, kdy mají poslouchat krále? Neměly by i mé příkazy být dobrovolné?“

„Ne, pane, jen…“

„Skončili jste?“

„Ano, pane.“

„Tak to tu spalte. Všechny pozabíjet.“

7. kapitola

„Ani nebudeš předstírat, že nečteš mou poštu?“ zeptal se Gavin.

Bílá se štěkavě zasmála. „Proč zastírat něco, co beztak víš?“

„Vymyslel bych půl tuctu důvodů, což znamená, že ty bys mohla pravděpodobně vymyslet stovku,“ řekl Gavin.

„Vyhýbáš se otázce. Máš syna?“ Ač se tvrdošíjně snažila dostat z něj odpověď – a Gavin věděl, že ho nenechá chytře vykličkovat – mluvila tiše. Lépe než kdo jiný pochopila závažnost situace. Ani Černí strážcové to neslyšeli. Ale jestli si přečetla tenhle nezapečetěný vzkaz, mohl to udělat kdokoli.

„Pokud vím, tak to není pravda. Nechápu, jak by mohla být.“

„Protože sis dával pozor, nebo protože je to skutečně nemožné?“

„Snad nečekáš, že na tohle odpovím,“ pravil Gavin.

„Chápu, že i arcimág musí čelit značným svodům, ale vážím si tvé zdrženlivosti či snad rozvážnosti, kterou jsi za ta léta prokázal, ať už se jednalo o jedno či druhé. Nemusela jsem řešit žádné těhotné mladé barvomagičky a žádní rozzuření otci po mně nežádali, abych tě násilím oženila s jejich dcerami. Děkuji ti za to. Na oplátku jsem se nepřidala k tvému otci a nenutila tě ke sňatku, přestože by to nepochybně zjednodušilo jak tvůj, tak můj život. Jsi moudrý muž, Gavine. Doufám, že dost moudrý na to, abys věděl, že mě můžeš požádat o novou služebnou, nebo dokonce vícero takových, či o cokoli jiného. Jinak doufám, že jsi… velmi opatrný.“

Gavin si odkašlal. „Více než to.“

„Nebudu předstírat, že dokážu vystopovat všechny tvé odchody a návraty, ale pokud je mi známo, od války jsi v Tyreji nebyl.“

„Šestnáct let,“ řekl Gavin tiše. Šestnáct let? Je tady opravdu už celých šestnáct let? Co by Bílá udělala, kdyby zjistila, že je bratr naživu? Že ho držím ve zvláštní kobce pod jedinou zdejší věží?

Povytáhla obočí a vyčetla z jeho utrápeného výrazu něco docela jiného. „Ach. Za války, kdy muži a ženy myslí, že zemřou, se může stát mnoho věcí. Byly to pro tebe divoké časy. Možná je toto odhalení výjimečný problém.“

Gavinovi se málem zastavilo srdce. Z tisíce věcí, které se odehrály před šestnácti lety, bylo teď nejdůležitější, že dítě muselo být počato v době, kdy byl Gavin zasnoubený s Karris.

„Jestli si jsi absolutně jistý, že to není pravda,“ řekla Bílá, „pošlu někoho, aby ten vzkaz od Karris vzal. Snažila jsem se udělat to pro tvé dobro. Víš, jak je prchlivá. Myslela jsem si, že bude pro vás oba lepší, když se o tom dozví, až bude pryč. Řekla bych, že až vychladne, odpustí ti. Ale jestli odpřísáhneš, že to není pravda, pak není třeba, aby se to vůbec dověděla, nebo ano?“

Gavin ze stařeny na chvíli znejistěl. Bílá byla nepochybně laskavá, ale taky zinscenovala tohle všechno tak, aby se to odehrálo přímo před jejíma očima a ona tak mohla sledovat Gavinovu bezprostřední reakci. Bylo to laskavé, kruté i mazané zároveň, a rozhodně to nebyla náhoda. Gavin si již posté připomínal, že si nesmí Oreu Pullawrovou rozhněvat.

„Vůbec si tu ženu nevybavuju. Vůbec. Ale byly to hrozné časy. Já… odpřísáhnout to nemohu.“ Věděl, jak to Bílá přijme. Myslí si, že se Gavin přiznává, že Karris během zásnub podvedl, ale je si zároveň jistý svou opatrností. Jenže mladí muži chybují.

„Měl bych už jít,“ řekl. „Já už tomu přijdu na kloub. Jsou to moje trable.“

„Ne,“ řekla rozhodně. „Teď to jsou Karrisiny trable. Nepošlu tě do Tyreje, Gavine. Jsi arcimág. Stačí, že tě musím posílat za padlými barvomágy…“

„Neposíláš mě. Pouze mi v tom nemůžeš zabránit.“

Tohle bylo kdysi důvodem k jejich první velké roztržce. Odmítla připustit, aby se arcimág vystavoval nebezpečí, a nazvala to šílenstvím. Gavin se vůbec nehádal, jen se odmítl nechat zastavit. Tehdy ho zavřela do jeho komnat. A on vyrazil dveře.

Nakonec to vzdala a on si to musel odpykat jinak.

Po chvíli řekla velmi tichým, mírným hlasem: „I po té době, Gavine, po všech těch padlých mázích, které jsi zabil, a všech těch, které jsi zachránil, to ještě nepřebolelo?“

„Slyšel jsem nějaké zkazky o kacířství,“ řekl odměřeně. „Někdo opět uctívá staré bohy. Mohl bych jít a zjistit to.“

„Už nejsi vrchní vojevůdce, Gavine.“

„Ani padesát jejich napůl vycvičených barvomágů nemůže zastavit…“

„Ale ty jsi nejlepší arcimág, kterého jsme měli za posledních padesát, možná sto let. Je mi jedno, zda mají v té své malé kacířské napodobenině Chromerie jednapadesát barvomágů nebo třeba pět set; prostě ti to nedovolím. Karris si posvítí na tu ženu a jejího syna a taky se podívá na zoubek tomu ‚králi‘ Garadulovi. Můžeš očekávat její návrat do dvou měsíců. A když už mluvím o barvomázích, tak na kraji Krvavého hvozdu byl viděn nezvykle mocný modrý padlý mág, který má namířeno do Ru.“

Modrý padlý mířící do nejčervenější krajiny na světě. Podivné. A modří obvykle jednají velmi logicky. Tohle pro něj bude hračka, a zároveň při tom stihne dohnat Karris. „Jak si tedy přeješ, vznešená paní,“ řekl a jeho zdvořilost byla jako vždy zčásti ironická. Nečekal, až ho propustí, a i se svou magií se rozběhl na kraj věže.

„Ach ne, zadrž!“ řekla.

Zastavil se a vzdychl. „Cože?“

„Gavine!“ pokárala ho. „Jistě jsi nezapomněl na slib, že budeš dnes vyučovat. Pro každou třídu je velká čest, když se s tebou může setkat. Čekají na to měsíce.“

„Kterou třídu?“ zeptal se podezíravě.

„Ultrafialových. Je jich jen šest.“

„Není mezi nimi ta holka, která mě pořád uhání? Lana? Ana?“ Nebylo nic na tom, když o Gavina nějaká žena stála, ale tahle dívka se na něj vrhala snad od svých čtrnácti let.

Bílá se zatvářila sklíčeně. „Mluvili jsme s ní již mnohokrát.“

„Podívej,“ pravil Gavin, „příliv sílí, musím dohnat Karris. Tu lekci odučím při nějaké další audienci. Nebudu se omlouvat a nebudu bojovat.“

„Dáváš mi své slovo?“

„Dávám ti své slovo.“

Bílá se usmála jako spokojená kočka. „Učení tě baví víc, než jsi ochoten připustit, že, Gavine?“

„Ach jo!“ řekl Gavin. „Sbohem!“

Než stihla říci cokoli jiného, vyrazil na okraj věže a vrhl se do prostoru.

8. kapitola

Kip zíral na Isino tělo. Když viděla, jak vojáci zabili Rama, ohlédla se na Kipa. Hledala bezpečí, ochranu. Hleděla na něj a věděla, že ji nemůže zachránit.

Šelest a náhlý pocit prázdna vedle něj ho přinutil odtrhnout oči od Isy. Sanson utíkal směrem k vesnici. Sanson nebyl chytrý, ale až doteď uvažoval prakticky. V životě neudělal nic takhle hloupého. Ale Kip mu to nemohl zazlívat. Ještě nikdy neviděli nikoho umírat.

Ale bylo jasné, že vojáci nemohou Sansona přehlédnout a že teď tady zemře, jestli Kip něco neudělá.

Už tady dost dlouho nečinně stál, zatímco jeho kamarádi umírali. Přestal přemýšlet. Jednal. Rozběhl se – ale opačným směrem.

Kip hrozně nerad běhal. Když viděl utíkat Rama, bylo to jako sledovat loveckého psa, který pronásleduje zvěř, byla to hra štíhlých pevných svalů a ladná síla. Když běžela Isa, vypadala jako prchající laň, lehká, půvabná a překvapivě rychlá. Kip běhal jako dojná kráva, která se vleče na pastvu. Ale nikdo od něj nic nečekal.

Plnou rychlostí zamířil k Ramovu tělu, když uslyšel výkřik. Uháněl na břeh řeky a sotva zpomalil. Jakmile se jednou dal do pohybu, stěží ho mohlo něco zastavit.

Až na uschlý, padlý strom, jehož kmen ležel v úrovni lýtek, takže jej ve vysoké trávě téměř nebylo vidět. Kipova holeň v plné rychlosti narazila do dřeva a on přepadl. Sedřel si obličej a pak se přetočil, jako když sebou mrská ryba. Bolestí viděl rudočernou tmu. Na vteřinu myslel, že bude zvracet, pak dostal závrať. Shlédl a čekal neomylně, že uvidí z nohy trčet kost. Nic. Slabochu.

Z očí mu vytryskly slzy. Už zase mu krvácely ruce a měl odřené nehty. Slyšel křik mužů na mostě. Na chvíli ho ztratili z dohledu, ale blížili se jezdci na koních. Nebyl ani padesát stop od nich. Tráva byla vysoká jen po kolena. Jezdci ho každou chvíli spatří a pak zemře. Stejně jako Isa.

Vydrápal se na nohy, v holeni cítil prudkou bolest, přes slzy viděl rozmazaně. Nenáviděl se. Fňuká tady, že upadl. Protože je neohrabaný. Protože je slaboch.

Když vstal, jezdci zařvali. Kip už viděl jezdce krále Garadula projíždět městem, ale nikdy v plné zbroji. Když projížděli Rektonem, měli vždy zbraně schované. Rekton byl příliš malý na to, aby se předváděli. Dva jezdci, kteří uháněli ke Kipovi, patřili k nižší kavalerii. Sotva by si mohli pořídit vlastní koně, zbraně či zbroj a sloužili pouze během období sucha. Amatérští bojovníci, kteří doufali, že domů přivezou lup a jídlo před žněmi. Oba měli na sobě drátěnou a plátovou zbroj. Byla mnohem lehčí a levnější než brnění, které nosili pánové a zrcadloví muži krále Garadula. Tahle zbroj se skládala ze šesti úzkých řad tenkých, překrývajících se plátů vpředu a drátěné košile na ramenou a zádech. Každý měl toep, kulatou helmu s bodcem na vrcholu a supími pery. Drátěná kukla splývala až na ramena a chránila krk, na prsou byla dvojitá. Ani jeden z nich neměl kopí. Místo něj drželi vechevoraly, srpovité meče. Tyto zbraně měly dlouhou rukojeť jalo sekyra a na jejím konci srpkovitou čepel s ostřím ve vnitřním oblouku. Jezdci do sebe šťouchali, smáli se a předháněli se, kdo dřív skolí dítě.

Ten smích Kipa nabudil. Vzdát se a zemřít bylo něco jiného, ale nenechá se zavraždit hihňajícími se pitomci. Ale nebyl čas. Jezdci teď jeli plným cvalem, dusali po jemné, zářivě zelené trávě ke Kipovi. Nakonec se rozdělili, jeden si přehodil vechevoral do levé ruky, aby mohl současně Kipa sejmout.

Kip vyskočil a ohnal se, pevně rozhodnutý dát do jednoho z těch úsměvů pořádnou ránu pěstí před tím, než zemře. Byl to chabý skok, a navíc moc brzy. Ale jak se Kipovo tělo zvedlo a chtělo vyjít vstříc napřaženým zbraním, vyšla z něj zářivě zelená hmota. Cítil, jak z jeho těla prýští energie. Jak se ohnal, z jeho ruky vyrašil tucet stébel trávy, a přitom protrhly kůži. Tryskalo z něj zelené světlo a stébla zesílila na tloušťku kančích tesáků a změnila se v opravdová ostří. Jak jimi máchl vzduchem, hodilo ho to zpátky na zem. Tucet zářivě zelených smaragdových kopí se zapíchalo do země kolem něj.

Jezdci sotva stihli trhnout za opratě a vjeli přímo do stěny z oštěpů. Vechevoraly jim vylétly z rukou, jak se koně nabodli, až je to zdvihlo ze země, silou nárazu zlomili oštěpy přímo před sebou, jen aby se napíchli na další. Jezdce to vyhodilo ze sedla přímo na zelené špice. Ten lehčí v nich uvízl a zůstal viset pět stop nad zemí. Pod vahou těžšího jezdce se oštěpy zlomily, takže se rozplácl na záda vedle Kipa.

Na dlouhý okamžik Kip jen tupě zíral a netušil, co se stalo. Slyšel od mostu výkřik: „Barvomág! Zelený barvomág!“ Pohlédl na své ruce. Ze zkrvavených prstů pomalu odkapávala zářivá zeleň přesně stejného odstínu jako tráva a oštěpy. Na kloubech, zápěstích a pod nehty měl ranky, jak něco protrhlo kůži, když se to z ní dralo ven. Vzduch prosytila vůně cedru a pryskyřice.

Kip byl malátný. Kdosi klel tichým, zoufalým hlasem. Otočil se.

Byl to voják, který vedle něj ležel na zemi a krvácel. Kip netušil, jak to, že je muž ještě naživu. Z jeho těla trčela čtyři kopí, ale teď pomalu mizela, prohýbala se vlastní vahou a tetelila se, jako by se vařila a nadobro ztrácela. Voják nasál vzduch. Při tom pohybu se dvě kopí v jeho hrudi pohnula. Voják zaskuhral a zaklel, kopí pomalu zmizela a zanechala po sobě jen zelenou, jakoby křídovou krupičku smíšenou s jeho krví. Navzdory sesunuté drátěné kukle přes mužův obličej viděl Kip lesk jeho tmavých očí plných slz.

Kip v sobě na několik okamžiků pocítil jakousi jednotu. V zelené byl soulad, růst, divokost, celistvost. Ale jak vyklouzla z jeho prstů jako velké, schlíplé, špičaté okvětní plátky, pocítil opět samotu. Strach. Menší jezdec, který visel nad zemí, teď žuchl a jeho brnění zařinčelo. Kopí se zachvěla, rozplynula se a odvála pryč jako těžký prach.

Kip slyšel vzlykání. Byl to větší z jezdců a pořád ještě klel. Muž se dlouze nadechl a náhle začal kašlat a prskat krev skrz drátěnou kuklu. Převrátil se na břicho a z jeho rozbitého toepu se řinula další krev.

Kip se odvrátil. Podíval se k mostu. Královi vojáci byli pryč. Kip se mohl jen domnívat, že si nejspíše řekli, že se jim předvedl vycvičený barvomág, aby se zachránil. Možná si počkají do tmy a pak ho začnou pronásledovat, nebo možná mají v táboře vlastního barvomága. Ať tak nebo tak, Kip musel rychle utéct.

Otočil se na vratkých nohou, s bodavou bolestí v prstech. Vyčerpaný, s hlavou plnou žalu, klopýtal k oranžerii.

9. kapitola

Gavin proletěl kolem učeben a kasáren a věděl, že mnoho lidí přiběhne k oknům, aby se podívalo, co se bude dít dál. Pro matné to bude první den lekcí zhmotňování, takže nejspíš poslouží jako názorná pomůcka v jedné z těch úvodních hodin, které učívá každý magistr.

Magistr zapálí svíci a dá studentům pokyn, aby okomentovali, co se děje. Přesně to vždycky nabízí magistrům spoustu možností, jak zesměšnit neznalé děti, které pokaždé říkají: „Svíce hoří.“ „Ale co myslíš tím slovem ‚hoří‘?“ „Ehm, že hoří?“ Výchozí bod je, že každý oheň začíná na něčem hmatatelném a zanechává po sobě něco téměř nehmatatelného. Když hoří svíce, kam se poděje všechen lůj? Přemění se v energii – energii, kterou vnímáme jako světlo a teplo a vznikají při něm nějaké zbytky – v menší či větší závislosti na tom, jak moc svíce hoří.

U magie tomu je přesně naopak. Začíná energií – světlem nebo teplem – a její projev je vždy hmatatelný. Vyrobil jsi luxin. Můžeš se ho dotknout, chytit ho do ruky – nebo se jím nechat pohltit.

Když byl Gavin na půli cesty, zhmotnil modrý padák a popruhy z chladivé nebeské modři a přidal k ní zelenou pro pružnost. Padák se napnul, až to ruplo, a zpomalil jeho pád. Když byl několik kroků od země, vrhl k zemi tlakové vlny infračervené, které ho zpomalily natolik, že mohl hladce přistát na ulici. Padák se rozplynul v modrý prach a zelené hrudky a páchl jako pryskyřice, křída a cedrové dřevo. Šel přímo k dokům.

Našel ji během několika minut; zrovna přicházela sama k dokům s rancem přes rameno. Už na sobě neměla černou uniformu, ale nechala si kalhoty. Dámské šaty Karris nosívala jen jednou do roka, na ples pánů světla, kde si je žádala etiketa. Taky si nějak obarvila vlasy skoro úplně na černo, aby lépe zapadla mezi Tyrejce.

Samozřejmě bylo nemožné, aby s očima jako smaragdovým nebem, posetým rubínovými hvězdami, nebyla nápadná. Karris byla zeleno-červenou bichromatičkou – téměř polychromatičkou. A to „téměř“ nenáviděla po celý svůj život. Její červený oblouk natolik zasahoval do infračervené, že mohla zhmotňovat oheň, ale neuměla zhmotňovat stabilní infračervený luxin. Neuspěla u zkoušky. Dvakrát. Nešlo o to, že dokázala zhmotnit více infračervené než většina infračervených barvomágů, nebo že byla nejrychlejším barvomágem, kterého Gavin kdy viděl. Nebyla polychromatička.

Ale polychromatici byli na druhou stranu příliš cenní na to, aby vstoupili k Černým strážím.

„Karris!“ zvolal Gavin a rozběhl se, aby ji dohonil.

Zastavila se a počkala na něj s udiveným výrazem ve tváři. „Lorde arcimágu,“ pozdravila řádně, jak se na veřejnosti slušelo – a zatím ještě očividně ten vzkaz nepřečetla.

Přišel až k ní. „Takže,“ řekl, „Tyrea.“

„Největší zapadákov ze všech sedmi satrapií,“ pravila.

Pět let, pět velkých cílů, Gavine. Stanovoval si cíle od doby, kdy se tehdy stal arcimágem, a na ty soustřeďoval veškeré síly. Sedm cílů pro každé sedmileté období. A tím prvním vždycky bylo říci Karris celou pravdu. Pravdu, která by mohla všechno zničit. Co jsem udělal. Proč. A proč jsem před patnácti lety zrušil naše zasnoubení.

A ty za to hnij v modré kobce až do smrti, bratříčku.

„Důležité poslání,“ řekl.

Pokrčila rameny. „Jak to, že mě důležitá poslání nikdy nezavanou do Ruthgaru nebo do Krvavého hvozdu?“

Zasmál se. Ruthgar byl nejcivilizovanějším a nejvíce prosperujícím národem v sedmi satrapiích a Karris jako zelená barvomagička měla velkou slabost pro Zelené pláně. Krvavý hvozd byl pro změnu místem, odkud pocházeli její lidé, a ona se rudými lesy naposledy prošla někdy v mládí. „Proč si tam tedy neuděláš krátkou vyjížďku? Dovezl bych tě tam, budu pádlovat.“

„Do Tyreje? Vždyť je to na opačném břehu moře!“

„Mám to při cestě. Pronásleduju padlého barvomága.“ A možná už nebudu mít mnoho možností, jak ti být nablízku.

Zamračila se. „Zdá se, že se s padlými mágy poslední dobou roztrhl pytel.“

„Pořád se zdá, že je jich podezřele moc. Vzpomeň si na loňské léto, kdy se jich vyrojilo šest za den, a pak najednou tři měsíce nic?“

„Tak to ano. A co je zač?“ tázala se. I s ní, jako s většinou barvomágů, cloumala zlost, když nějaký padlý náležel k její barvě.

„Modrý.“

„Ach. Hádám, že si přijdeš na své.“ Karris věděla, že Gavin obzvlášť nesnáší modré padlé. „Počkej, ty honíš modrého mága… v Tyreji?“ zeptala se a obrátila k němu uhrančivě zelené oči s červenými skvrnkami.

„Někde kolem Ru.“ Odkašlal si.

Zasmála se. Ve dvaatřiceti měla už v obličeji jemňounké vrásky, bohužel spíše od mračení než od smíchu, ale pořád měla ve tvářích stejné dolíčky. Znal ji léta, a přesto ho její krása vždy zasáhla přímo do srdce a brala mu dech, a to zkrátka nebylo správné. Zvlášť ne, když ji nikdy nemohl mít. „Tyrea je tisíc lig od Ru!“

„Nanejvýš několik set. Když se se mnou přestaneš hádat a mrhat tak denním světlem, možná tě tam stihnu dostat před soumrakem.“

„Gavine, to je nemožné. I pro tebe. A i kdyby to bylo možné, nemůžu po tobě žádat…“

„Nežádalas. Nabízím se dobrovolně. A teď mi řekni, opravdu bys raději strávila dva týdny na korvetě? Dneska je jasno, ale víš dobře, jak náhle se může strhnout bouře. Slyšel jsem, že když ses někam plavila naposledy, tak jsi zezelenala, že jsi mohla zhmotňovat z vlastní kůže.“

„Gavine…“

„Důležitá mise, že ano?“ zeptal se.

„Bílá tě za tohle zabije. Víš, už teď má po tobě pojmenovaný jeden vřed. Doslova.“

„Jsem arcimág. Z toho mi přece musí plynout výhody. A rád vesluju.“

„Jsi hrozný,“ řekla a vzdala to.

„Každý z nás má nějakou slabůstku.“

10. kapitola

Kipa probudila vůně pomerančů a pach kouře. Pořád bylo horko a paprsky večerního slunce pronikaly skrz listí a šimraly ho na tváři. Nějak se tedy musel dostat do pomerančového háje, než padl únavou. Podíval se dlouhými, dokonalými řadami stromů, zda tu nejsou nějací vojáci, a teprve potom vstal. V hlavě měl pořád mlhu, ale pach kouře ho obral o veškeré myšlenky.

Jak se blížil k okraji háje, pach sílil a vzduch houstl. Kip si všiml záblesků světla v dálce. Vyšel z háje a uviděl, že slunce zapadá za starostčino sídlo, nejvyšší budovu v Rektonu. Sluneční záře přecházela z krásné syté červeně do čehosi temnějšího, zlověstného. Pak Kip znovu uviděl to světlo – oheň. K nebi začal najednou stoupat hustý dým a pak jako na povel se zakouřilo z tuctu dalších míst ve městě. Za několik okamžiků už kouř přerostl v zuřící plameny, šlehající tucty kroků nad střechy.

Kip uslyšel křik. V pomerančovém háji ležely pozůstatky staré sochy. Zdejší lidé jí vždycky říkali Rozbitý muž. Zřítila se už před staletími a od té doby jí odpadlo mnoho částí, ale hlava se zachovala téměř celá. Někdo již před dávnou dobou vytesal do zlomeného krku schůdky. Hlava byla tak velká, že z ní bylo možné pozorovat východ slunce nad pomerančovníky. Bylo to oblíbené místo pro milostné schůzky. Kip vyšel po schůdcích.

Město bylo v plamenech. Stovky pěšáků obklopily město v obrovském, volném kruhu. Požár vyhnal některé obyvatele z úkrytů a Kip nyní viděl, jak si jezdci krále Garadula připravují kopí. Byla to stará slečna Delclaraová a jejích šest synů, kteří pracovali v kamenolomu. Ten největší, Micael, ji nesl přehozenou přes statné rameno. Křičel na ostatní, ale Kip neslyšel, co říká. Všichni bratři běželi k řece a očividně doufali, že tam naleznou bezpečí.

Nemohli to stihnout.

Jezdci se dali do rychlého cvalu a začali mířit oštěpy a byli možná třicet kroků od prchající rodiny.

„Teď!“ zařval Micael. To ještě Kip ze svého místa slyšel.

Pět bratrů lehlo k zemi. Zalo byl příliš pomalý. Kopí mu projelo zády a srazilo ho na zem. Pronásledovatelé rychle sklonili kopí a trefili další dva z bratrů vleže. Ten, který mířil na Micaela, také snížil kopí, ale než stačil hodit, zavadil o zem a kopí v ní zůstalo trčet.

Jezdec se ho pokusil vytáhnout, ale nestihl to a vyletěl ze sedla.

Micael se k němu rozběhl a zmocnil se jeho vechevoralu. Divoce jím máchl a i přes drátěnou zbroj muži skoro usekl hlavu.

Ale další jezdci už tahali za opratě a v několika vteřinách přes hromadu blyštící se oceli neviděl ani Micaela, ani jeho bratra, ani matku.

Kipovi se zvedal žaludek. Na jakýsi povel, který neviděl ani neslyšel, se jezdci opět zformovali a vyrazili za dalšími ubožáky v dálce. Kip byl jen rád, že ti lidé byli příliš daleko, než aby je rozeznal.

Zbytek města začali obsazovat pěšáci.

Matka! Kip několik minut sledoval, jak město hoří, a vůbec na ni nepomyslel. A ona tam je. Musí k ní.

Jak se ale dostane do města? I kdyby se mu povedlo projít kolem vojáků a ohně, je matka ještě vůbec naživu? Královi muži viděli, kterým směrem utekl. Budou si myslet, že „barvomág“, jehož zahlédli, je jedinou hrozbou v celé oblasti. Jistě ho budou hledat. Možná už za ním někoho poslali.

Jestli ano, pak vystavit se na nejvyšším bodě v oranžerii nebylo moc moudré.

Vtom uslyšel Kip křupnout větev. Možná to je jelen. Blíží se přece večer. V oranžerii je po setmění hodně…

Necelých třicet kroků od něj někdo zaklel.

Mluvící jelen?

Kip si lehl na břicho. Nemohl dýchat. Nemohl se pohnout. Zabijí ho. Stejně jako zabili Delclaraovy. Micael Delclara byl velký. Statný jako starý dub. A dostali ho.

Hni sebou, Kipe, honem. Srdce mu zběsile bušilo v hrudi. Třásl se. Dýchal rychle a krátce. Zpomal, Kipe. Dýchej. Zhluboka se nadechl a odtrhl oči od svých roztřesených rukou.

Nedaleko odsud byla jeskyně. Kip tam kdysi našel svou matku poté, co na tři dny zmizela. Říkalo se, že v této oblasti jsou pašerácké jeskyně, a kdykoli jeho matce došlo kuřivo a peníze, šla je hledat. Asi před dvěma lety se jí konečně poštěstilo a našla dost drogy na to, aby se nevrátila domů. Kip ji našel po několika dnech, polomrtvou hlady. Tehdy zaslechl někoho říkat, že by pro Kipa bylo lepší, kdyby opravdu zemřela.

Kip slezl na zem, rozběhl se a snažil se zůstat stále v zákrytu za sochou, aby ho muži, jež slyšel, neviděli. Běžel asi tak rychle, jako by běžel Sanson, kdyby nesl na zádech ještě jednoho Sansona. A tak utíkal a snažil se při tom nenadělat hluk, a kličkoval mezi rovnými řadami stromů. Pak uslyšel zvuk, který zmrazil i morek v jeho kostech: štěkot psů.

Hnán svým strachem běžel, co mu nohy stačily. Nedbal ani na bolest v nohou, ani bodání v plicích. Už mířil k řece, na jejímž břehu byla jeskyně. Slyšel, jak voják hlasitě nadává možná dvě stě kroků nebo méně od něj. „Držte ty psy na provaze! Chcete snad honit barvomága za světla?“

Každou minutu se setmí. Proto je ještě naživu. Tma ztlumí všechny barvy a obere barvomága o značnou část sil. A při všem tom kouři a stahujících se černých mračnech obloha ztmavla rychleji než normálně. Kdyby psy pustili, museli by ho už dávno doběhnout. Ale když se stmívalo tak rychle, mohou je už vypustit každou minutu.

Najednou byl Kip na břehu řeky. Přišlápl si nohavici a málem upadl, ale stihl se zachytit jednou rukou. Zastavil se. Jeskyně byla proti proudu, dál od města, necelých dvě stě kroků odsud. Zvedl dva kameny veliké akorát tak do ruky. Kdyby se aspoň mohl schovat do jeskyně, mohl by… co vlastně? Pomalu zemřít?

Podíval se na kameny v rukou. Šutráky. Proti vojákům a cvičeným psům. Byl hloupý. Šílený. Znovu se podíval na kameny, pak hodil jeden dolů po proudu na opačný břeh řeky. Druhý kámen hodil o něco dál. Pak popadl další dva, třel je o své tělo a hodil je nejdále, jak mohl. Ten poslední proletěl větvemi vrby. Mizerný hod.

Teď nebyl čas fňukat nad vlastní nešikovností. Kipova pachová stopa už stejně vedla proti proudu – směrem, kterým potřeboval jít. Bude muset doufat. Byl to žalostný pokus, ale neměl jinou možnost. Šel dál po břehu a snažil se ignorovat štěkání blížících se psů. Pak vstoupil do řeky a dával pozor, aby se jeho oblečení nedotklo žádného suchého kamení. Vkročil do řeky tam, kde se stáčela, a tak se jim brzy dostane z dohledu.

„Pusťte psy!“ křikl tentýž hlas.

Kip už byl na úrovni vchodu do jeskyně. Od řeky ho nebylo vidět, protože zůstával skrytý za balvany ležícími přímo před otvorem. Ale jakmile vyleze z řeky, nechá za sebou pachovou stopu pro psy a také vojáci ho najdou podle mokrého kamení. Nesmí z vody. Ještě ne. Podíval se na černá mračna.

Co tam okouníte? Pošlete nějaký déšť!

„Co je za problém? Co je s nimi?“ naléhal voják.

„Jsou to bojoví psi, pane, ne stopaři. Ani si nejsem jistý, jestli vůbec mají stopu toho barvomága.“

Kip šel proti proudu ještě dalších sto kroků, když se koryto řeky najednou narovnalo a v cestě ležel spadlý strom. S pachovou stopou už nic moc nenadělá, ale pod stromem by nebyly vidět jeho mokré šlápoty. Zamířil ke břehu, ale pak se zastavil. Kdyby zamířil zpátky po proudu, přiblíží se k těm, co ho honí. Jenže vojákova zmínka o jiných stopách dala Kipovi malou jiskřičku naděje. Ty další stopy mohly být čerstvé. A kdyby nebylo psů, jeskyně by byla nejbezpečnějším místem, kde strávit noc.

Polykal, aby mu srdce nevyskočilo z hrudi, a začal se vracet po proudu k jeskyni. Zdálo se mu, že cítí na kůži studené štípnutí. Déšť? Vzhlédl k černým mrakům, ale asi to byla jen bujná představivost. Šel k místu, odkud bylo vidět ke vchodu do jeskyně.

Dva vojáci stáli skoro téměř pod ním. Dva další byli na protějším břehu. Na každé straně byl jeden bojový pes. Hlava obou by se snadno dostala Kipovi do výše ramen. Měli na sobě pobité kožené obleky jako koňské brnění, ale bez sedla. Kip se přikrčil.

„Pane, jestli můžu?“ řekl jeden z mužů. Zřejmě dostal svolení, a tak pokračoval: „Ten barvomág šel přímo k řece a pak zabočil ostře proti proudu, než vstoupil do vody? Potom ví, že ho sledujeme. Myslím, že se vydal opačným směrem, po proudu.“

„Když jsme byli tak blízko za ním?“ tázal se velitel.

„Určitě slyšel psy.“

Což vnuklo Kipovi další myšlenku: psi dokážou zachytit pach i po větru. Nejen na zemi. Kipovi se přiškrtilo hrdlo. Na vítr vůbec nepomyslel. Vál od jihozápadu. Jeho cesta ho zavedla východním, pak severním směrem, když se řeka stočila – líp to nešlo. Jestli půjde po proudu, k městu, psi ho okamžitě zavětří. Jestli se nad tím velitel zamyslí, určitě ho to napadne taky.

„Déšť se blíží. Možná na to budeme mít jen chviličku.“ Velitel se odmlčel. „Rychle do toho.“ Hvízdl a zagestikuloval na muže na obou březích řeky, aby se vydali po proudu. Vzdálili se od zatáčky.

Kipovi se znovu rozbušilo srdce. Proklouzl na břeh u dvou velkých balvanů. Mezi nimi byla malá škvírka. Vypadala, jako že po čtyřech krocích končí, ale Kip věděl, že se prudce stáčí. Nikdy by ji neobjevil nebýt okamžiku, kdy tehdy ucítil štiplavou, nechutně nasládlou vůni kouře, vycházející ze štěrbiny. Jen sám Orholam věděl, jak se matce povedlo průchod najít.

Kip však i teď, když o ní věděl, musel sbírat odvahu, aby se skrz ni protlačil. Něco však bylo špatně. Bylo tam podezřele moc světla. Venku už se úplně setmělo a Kip zastiňoval vchod, tudíž někdo musel být uvnitř a měl svítilnu.

Kip zkoprněl, když uslyšel, že se psi znovu hlasitě rozštěkali. Našli kameny, které hodil přes řeku. To znamenalo, že je otázkou času, než prokouknou jeho léčku. Kip měl ve tmě a stísněném prostoru pocit, že se dusí. Musí se pohnout, tím či oním směrem.

Protáhl se zákrutou a ocitl se v otevřeném prostoru pašerácké jeskyně. V bledém světle svítilny tam seděly dvě postavy: Sanson a Kipova matka. Oba od krve.

11. kapitola

Kip vykřikl; musel. Jeho matka seděla opřená o stěnu jeskyně, její původně modré šaty byly nyní temně rudé od zaschlé i čerstvé krve. Lininy tmavé vlasy byly zcuchané, tmavší než normálně, slepené krví. Pravá polovina její tváře byla naprosto nedotčená. Všechna krev vycházela z levé poloviny hlavy a stékala po vlasech jako vosk po knotu a promáčela její šaty. Sanson seděl vedle ní s očima zavřenýma, hlavou zvrácenou a šaty rovněž zkrvavenými.

Jak Kip vykřikl, matka zamžikala. Ze strany měla na hlavě velkou díru. Milosrdný Orholame! Měla rozbitou lebku. Chvíli zírala jeho směrem, než ho rozpoznala. Byl na ni strašlivý pohled, zornička levého oka byla roztažená, zatímco pravá byla jako špendlíková hlavička. Obě bělma měla podlitá krví. „Kipe,“ řekla. „Nikdy jsem si nemyslela, že tě tak ráda uvidím.“

„Taky tě mám rád, matko,“ pravil a snažil se to říci tak, jako by se nic nedělo.

„Moje chyba,“ řekla. Její oči zamžikaly a zavřely se.

Kipovi se sevřelo srdce. Je mrtvá? Až dodnes nikdy neviděl nikoho umírat. Orholame, tohle je jeho matka! Podíval se na Sansona, který měl šaty od krve, ale jinak se nezdál zraněný. „Snažil jsem se, Kipe. Starostka mě neposlouchala. Říkal jsem jí…“

„Sansonovi nevěřila ani vlastní rodina,“ řekla Kipova matka s očima stále zavřenýma. „Dokonce když vojáci udupali jeho matku a rozpárali jeho bratra, Adan Marta tam stál a tvrdil, jak by náš satrapa nikdy nic takového vlastním lidem neudělal. Jen Sanson utekl. Kdo by si byl pomyslel, že bude nejchytřejší v rodině?“

„Matko! Dost!“ vyšlo z Kipa plačtivým, dětským hlasem.

„Ale ty ses přesto vrátil, že, Sansone? Pokusil ses mě zachránit, na rozdíl od mého syna. Škoda, že se nepokusil mi pomoci, jako ty ses snažil pomoci své rodině. Jinak bych možná měla naději.“

Její slova brnkla na citlivou strunu a probudila v něm mocnou, nekontrolovatelnou zuřivost. Potlačil však hněv i slzy. „Matko. Přestaň. Umíráš.“

„Sanson říká, že je z tebe teď barvomág. Směšné,“ řekla hořce. „Celý život jsi pro mě jen zklamáním, a zrovna dneska se naučíš zhmotňovat. Příliš pozdě pro nás všechny.“ S námahou se zhluboka nadechla, pak otevřela oči a zaměřila je na Kipa, ale trvalo jí chvíli, než zaostřila. „Zabij ho, Kipe. Zabij toho bastarda.“ Zvedla ze dna jeskyně úzkou, vyřezávanou šperkovnici z růžového dřeva, dlouhou jako Kipovo předloktí. Kip ji nikdy předtím neviděl.

Vzal ji do ruky a otevřel. Uvnitř byla dýka s dvojitým ostřím z podivného materiálu, chladně bílá jako slonovina, prostředkem se táhla černá čára až ke špičce; jinak nebyla zdobená, tedy kromě sedmi diamantů v samotném ostří. Byla to nejkrásnější věc, jakou Kip kdy spatřil, a bylo mu to jedno. Netušil, jakou cenu má čepel, ale za šperkovnici, v níž byla uložena, by matka mohla hýřit celý měsíc. „Matko, co je to?“

„A já myslela, že Sanson má dlouhé vedení,“ řekla ztěžka, s úšklebkem, z posledních sil a s lítostí. „Vraž ji do jeho zkaženého srdce. Postarej se, ať ten bastard trpí. Ať za to zaplatí.“

„Matko, co to říkáš?“ tázal se Kip zoufale. Já že mám zabít krále Garadula?“

Zasmála se a přitom se jí z hlavy opět vyřinula krev. „Jsi hlupák, Kipe, hlupák. Ale možná že tupý meč pronikne tam, kam by si ostrý nepustili.“ Hlava se jí zakymácela. Dech jí už činil potíže. Pak jí hlava klesla na hruď a Kip už si myslel, že je mrtvá, ale ještě jednou otevřela oči, zaostřila jen jedním přímo na Kipa. Zaryla mu nehty do předloktí, až to zabolelo. „Jdi. Jdi se vycvičit a staň se barvomágem. Jdi do…“ Zdálo se, že hledá slovo „Chromerie“, ale nemůže si vzpomenout. Všimla si toho a vypadala zuřivě i vystrašeně. Teď už skutečně umírala. „Nauč se, co je třeba, ale nezapomeň na mě. Nezapomeň na tohle. Neposlouchej ho, slyšíš, co ti říkám? Je to lhář. Nezklam mě v tomhle, Kipe. Uč se, a pak ho zabij, rozumíš?“

„Ano, matko.“ Mluvila, jako by krále Garadula znala. Jak ho může znát?

„Kipe, jestli jsi mě někdy měl rád, pomsti mě. Přísahej na svou ničemnou duši, Kipe. Odpřísáhni to, nebo při Orholamovi já přísahám, že tě budu chodit strašit. Nedovolím…“ Ztratila nit.

Kip si vyměnil pohled se Sansonem, oněmělým hrůzou. Matčiny nehty se zaryly hlouběji a oko, na které ještě viděla, jako by se dychtivě dožadovalo jeho příslibu. „Z celé své duše přísahám, že tě pomstím, matko,“ řekl jí.

Přes její tvář přelétlo cosi jako úleva a vypadala najednou vlídněji. Pak se tiše, spokojeně, ale zároveň trochu krutě zasmála, až její smích ustal. Její ruka sklouzla z Kipovy paže a zanechala na ní krvavou šmouhu. „Nezradím tě, matko, půjdu rovnou…“

Byla mrtvá.

Kip na ni toporně, nevýslovně ztuhle civěl. Zavřel její ošklivé, krví podlité oči. „Jsi zraněný?“ zeptal se.

„Co?“ ptal se Sanson. „Já?“

Kip na něj zíral, „Ne, chytráku, mluvím s mrtvolou.“ To bylo kruté a bezohledné.

Sansonovy oči se zalily slzami. „Je mi to líto, Kipe. Snažil jsem se ji dostat ven. Bylo příliš pozdě.“ Byl na pokraji zhroucení. Kip se cítil jako osel.

„Ty za nic nemůžeš. Poslouchej mě. Nesmíme otálet, musíme rychle jednat. Jsme v nebezpečí. Jsi zraněný?“

Sansonovy oči se rozjasnily a zvedl bradu. Podíval se Kipovi do očí. „Ne, všechna ta krev je… Ne. Nic mi není.“

„Pak musíme jít hned, protože je tma a prší. Oni mají psy. Můžou nás vystopovat. Je to naše jediná šance.“

„Ale Kipe, kam půjdeme?“ Divné. Ale bylo to tak, Kip byl teď vůdce. Že by v sobě našel neznámou sílu, nebo byl Sanson jen tak slabý? Ne, vůbec o tom nepřemýšlej, Kipe. On ti důvěřuje. Copak to nestačí?

Co když si důvěru nezasloužím?

„Stanu se barvomágem,“ řekl Kip. „Myslím. Takže musíme jít k moři. Měli bychom najít v Garristonu nějakou loď, která pluje do Chromerie.“

Sanson vykulil oči a viditelně myslel na to, co Kip odpřísáhl matce, ale řekl pouze: „Jak se dostaneme do Garristonu?“

„Nejdříve poplujeme po řece.“ Kip zjistil, že ztratil mošnu, kterou mu dal mistr Danavis. Ani nevěděl kdy. Takže i když poplujou po řece, nebudou mít peníze na cestu do Chromerie.

„Kipe, vojáci obklíčili celé město. Jestli ho pořád obléhají, budeme přes ně muset projít dvakrát. A město pořád hoří. Po řece se nikam nedostaneme.“

Sanson měl pravdu a z nějakého důvodu to Kipa najednou rozčílilo. Zarazil se. Tohle přece není Sansonova vina. Kipa začaly pálit oči. Byl tak zoufalý. Rychle zamrkal. „Vím, že je to hloupé, Sansone.“ Nemohl se příteli podívat do očí. „Ale nic jiného mě nenapadá. Co tebe?“

Sanson se na dlouhou chvíli odmlčel. „Na břehu jsem viděl kmen stromu, který bychom mohli použít,“ řekl nakonec a Kip věděl, že to je způsob, jak mu chce přítel vyjádřit důvěru.

„Tak tedy pojďme,“ řekl Kip.

„Kipe, chceš se… já nevím… nějak rozloučit?“ kývl Sanson směrem k jeho matce.

Kip polkl a stiskl šperkovnici, až mu zbělaly klouby. A co má říci? Je mi líto, že jsem se ti nepovedl a vždycky tě zklamal? Že jsem tě měl rád, i když tys nikdy neměla ráda mě? „Ne,“ řekl. „Jdeme.“

12. kapitola

Chlapci vylezli z jeskyně. Kip šel první. Zřejmě cena za to, že se ujal vedení. Na této řece, pod těmito hvězdami, byl již mnohokrát, ale dnes na něj noc otvírala chřtán. Vítr foukal jiným směrem a vůně čerstvé půdy navlhlé drobným deštíkem se mísila s kouřem a lehkou, svěží vůní dozrávajících pomerančů. Dříve ta vůně Kipa vždy povzbudila. Dnes v noci byla slabá, prchavá, křehká jako jeho naděje.

Došli ke břehu řeky a nikde nezahlédli žádné vojáky. Už se po řece několikrát plavili, všichni čtyři si vždycky nasbírali několik kusů dřeva, aby je to lépe nadnášelo, ale pak se položili na hladinu a nechali se unášet proudem. Vždycky čekali až do pozdního podzimu, kdy byla řeka mělčí. I tak utržili spoustu škrábanců a modřin od kamenů, kterým se nedalo vyhnout. Teď byla polovina léta, hladina byla vysoko a proud rychlý. Znamenalo to, že sice poplují nad kameny, o které by se poškrábali na podzim, ale do těch, kterým se nelze vyhnout, narazí mnohem rychleji.

Sanson našel kusy dřeva, které zahlédl již dříve, a Kip úzkostlivě čekal a díval se proti proudu, zda nezahlédne vojáky. Oheň zbarvil mraky nad vesnicí do oranžova. Sanson se vrátil s několika větvemi, ale pro oba to nestačilo. Chlapci se na sebe podívali. „Vezmi si je,“ zašeptal Kip. „Já umím splývat lépe než ty.“

„Co uděláme, když nás uvidí?“ zeptal se Sanson.

Kip málem ztratil nervy, když na to jen pomyslel. Co můžou udělat? Utéci? Uplavat? I kdyby to zvládli na břeh řeky, kam půjdou? Město hořelo a kolem města jsou jen pole. Muži na koních se svými psy najdou Kipa a Sansona v mžiku.

„Budem dělat, že jsme mrtví,“ řekl Kip. Nakonec bychom nebyli jedinými mrtvolami ve vodě. Ale nebylo tomu tak; takhle daleko proti proudu by naopak byli jedinými mrtvolami v řece. Kdyby si to někteří z vojáků uvědomili, z chlapců by se rychle staly opravdové mrtvoly.

Voda byla studená i takhle daleko od hor, ale ne ledová. Kip si do ní dřepl a proud ho začal unášet k městu. Sanson ho následoval. Propluli kolem první zatáčky a blížili se k místu, kde Kip poprvé přišel k řece. Tady našel ve svém plánu trhlinu.

Jestli budou předstírat, že jsou mrtví, znamená to, že v tomhle nejvíce nebezpečném úseku řeky, kde budou potřebovat vidět a slyšet, zdali nejsou odhaleni, budou muset mít uši ponořené ve vodě a oči upírat do nebe. Jestli je objeví, pak to při tomhle Kipově plánu nepochybně zjistí příliš pozdě.

Měli by vylézt z vody. On to nemohl udělat. Kip se ohlédl za sebe. Sanson už ležel naznak na hladině, uši ponořené, končetiny bezvládné. Stáhlo ho to blíž ke břehu a proud už zanesl jeho lehčí tělo na Kipovi úroveň. Kipovi se rozbušilo srdce. Jestli teď vyleze, Sanson si toho nevšimne. Kip nebude schopen kamaráda chytit, aniž by při tom nadělal hluk a upozornil tak kohokoli v okruhu stovek kroků.

Z temnoty na břehu promluvil nějaký hlas. „Ano, Vaše Veličenstvo. Myslíme, že ten barvomág vylezl do koruny toho stromu. Psi ho vyčenichali až tam a pak ztratili stopu.“

Kip uviděl nejdřív louči. Někdo se blížil ke břehu řeky ani ne pět kroků po proudu. První myšlenkou bylo utíkat jako o život – ale to by byla jeho smrt. Mávl rukama jednou, dvakrát, jako by pádloval po proudu, pak se položil. Studená voda mu zalila uši a utlumila všechny zvuky kromě splašeného tlukotu jeho srdce.

Břeh zde sahal do výšky půl druhého kroku, což bylo dost vysoko na to, aby Kip viděl toho muže i vleže. Když byl necelé dva kroky od něj, louče v jeho ruce ozářila vladařské rysy mihotavým oranžovým světlem. I v hřejivém světle louče měl ve tváři cosi bytostně chladného a v koutku úst jízlivý úsměšek. Králi – a Kip nepochyboval ani na zlomek vteřiny, že to je král Garadul – ještě nebylo ani třicet, ale už byl napůl plešatý a zbytek vlasů měl sčesaný volně na ramena. Nad pečlivě udržovanou bradkou měl výrazný nos a nad ním husté černé obočí. Král se díval proti proudu, a dokonce i ve světle louče byla vidět naběhlá žíla na jeho čele. Hleděl na opačný břeh, kam přešel Kip. Jeho zlostná otázka ke Kipovým uším dolehla jen jako zamumlání.

Když se Kip k němu blížil po proudu, král se najednou otočil. Doleva, ke Kipovi. Ten nehnul ani brvou, ale nikoli proto, že by byl tak prozíravý. Ucítil, jak se mu ve studené vodě mezi nohama rozlévá teplo.

Byla to právě louče, co chlapce zachránilo. Královy oči by je bývaly spatřily, ale byly nyní oslněny. Otočil se, nesrozumitelně zaklel a zmizel.

Kip se nechal dál unášet řekou s hlavou zvrácenou a skoro nemohl uvěřit, že je ještě naživu. Voda kolem něj byla chladná, hvězdy jako maličké tečky na Orholamově plášti. Byly to ty nejkrásnější hvězdy, jaké kdy viděl. Každá měla vlastní barvu a vlastní odstín; byly zde jasně rudé, zářivě safírové, a dokonce bledé smaragdové. Snad ještě dvacet kroků plul Kip v naprostém klidu, uchvácený tou krásou.

Pak narazil do balvanů. Nejdříve to odnesla jeho noha a otočila ho, takže teď plul na boku. Pak se košilí zachytil o další kámen, z velké části schovaný pod vodou, a Kip se ocitl tváří ve vodě. Nalokal se a začal kolem sebe mlátit, musel vynořit hlavu z vody a uvědomil si, jaký nadělal hluk. Strachy mu zamrzla krev v žilách.

O kus dál po proudu vynořil hlavu i Sanson a zděšeně na Kipa zíral. Jak mohl nadělat tolik rámusu? Kip se zahanbeně otočil. Pluli v tichosti další dlouhou minutu, zírali do tmy a čekali, zda se objeví vojáci. Usilovně se snažili vyhnout kamení, nohama mířili po proudu, rukama dělali malé kroužky a udržovali se tak na hladině. Ale nikde ani živáčka.

Pluli tak blízko u sebe, jak to jen šlo, ačkoli Kip věděl, že to není moudré. Kdyby pluli každý zvlášť, nikdo by si ničeho nevšímal, ale když plavou bok po boku? Přesto se od Sansona nevzdálil. Chlapci se blížili stále více k mostu, kde toho rána zemřeli jejich dva přátelé, a skoro ani nedýchali. Zdálo se to tak dávno.

A pak Kip spatřil na břehu Isino tělo. Vojáci, kteří ji zavraždili, si vzali zpět šípy. Přetočili ji na záda, ale jinak s ní nehýbali. Ležela na zádech s očima dokořán, hlavou otočenou doleva, ke Kipovi, a tmavé vlasy jí splývaly v řece. Jednu paži měla zdviženou nad hlavu; proud s ní nehýbal, byla naopak ztuhlá jako poražený strom. Spodní strana paže, a dokonce i tvář byla hrozivě fialová, se zaschlou krví.

Kip začal klouzat nohama po kamení na dně, aby se k ní mohl přebrodit. Už se málem postavil, když ho zarazil šestý smysl. Zaváhal a stále vleže na vodě se rozhlédl nejvíce, jak to šlo.

Tam! Na mostě hlídkoval voják a byla mu vidět jen hlava. Přece jen nejsou tak hloupí. Spočítali si, že ať je barvomág, na kterého předtím natrefili, kdokoli, určitě se bude chtít vrátit a důstojně pohřbít kamarády.

Proud nesl Kipa dál. Teď by byla dobrá rada drahá.

Co může dělat? Postavit se vojákům? Jestli je tam jeden, může jich být deset, a když deset, tak možná i stovka. Kip nebyl bojovník, byl jen dítě. Navíc byl tlustý a neuměl se prát. I jeden muž by byl pro něj příliš.

Kip se odvrátil od Isina těla a opět si lehl na vodu. Nechtěl si Isu pamatovat takhle. Hrdlo se mu přiškrtilo, že se div nezadusil. Když proplouval pod Zeleným mostem, byl by se rozplakal, ale strach z vojáka mu to nedovolil.

Nepomyslel ani na dýku v ozdobné šperkovnici, kterou měl připevněnou na bedrech, dokud se dostatečně nevzdálí. Mohl to aspoň zkusit, mohl vylézt z vody a podívat se. Isa by si to zasloužila.

Brzo je voda zanese do města, kde se koryto řeky zužuje a prohlubuje a kde jsou po obou stranách velké balvany a na několika místech se klenou mohutné mosty.

V některých částech města stále hořelo, Kip však nevěděl, zda kvůli tomu, že jsou postaveny z méně hořlavých materiálů, nebo protože se oheň v těch oblastech šíří pomaleji a tudíž zůstaly některé budovy ušetřeny. Brzo narazili na první mrtvolu. Zdechlinu koně. Byl stále zapřažený k vozu plnému pozdní úrody pomerančů a uvízl v úseku města, kde plameny dohořívaly. Klisna se polekala ohně a skočila do řeky. Vůz ji následoval, a buď ji srazil, nebo utopil, a pomeranče se vykutálely.

Kip si pomyslel, že kůň s povozem mohl patřit rodině Sendinových. Sanson, který nikdy nebyl příliš sentimentální, vzal několik pomerančů z trosek vozu a nacpal si je do kapes.

Přiblížili se k plovoucímu trhu a začalo jim být horko. Kip slyšel podivné výkřiky. Před nimi stále hořely ohně. Trh na vodě bylo malé kruhové jezírko, které pravidelně odpouštěli, aby mělo pořád stejnou hloubku. Říkalo se, že kdysi bývaly řeka i město mnohem větší. Řeka byla splavná od vodopádů až k Azurovému moři a pak od Rektonu až do hor, takže po ní připlouvali obchodníci ze všech sedmi satrapií, lační po tyrejských vyhlášených pomerančích a dalších citrusových plodech. Nyní se po proudu vydávaly jen nejmenší lodě s mělkým dnem a k tomu se přidružil bezpočet zlodějů, kteří rádi obírali obchodníky o vše cenné, takže většina sadařů posílala pomeranče po pomalejších, po zuby ozbrojených a mnohem méně výnosných karavanách. I ty nejmenší, nejtvrdší pomeranče s tlustou slupkou se však zkazily dávno předtím, než dospěly k cíli, pokud byly poslány s karavanou, ačkoli šlechta a satrapové by za takovou lahůdku zaplatili balík. A tak téměř každý rok některý z mladých pěstitelů zkusil dopravu po řece a několikrát se jim povedlo dostat zboží až do Garristonu a vrátili se domů jako boháči – pokud se jim ovšem povedlo uniknout lupičům i na zpáteční cestě.

Ale obchod, kvůli němuž byl plovoucí trh kdysi zřízen, byl z velké části mrtvý. Lidé z města udržovali jezírko z hrdosti a užívali je k vlastním účelům. Kolem vodního trhu již byly postavené silnice, které obklopovaly všechny sklady, a tak si nechali své čluny a pluli kolem kruhu pokaždé, když byl tržní den, přesně podle zvyklostí a etikety, kterou nemohl chápat nikdo, kdo nebyl zdejší. Uprostřed vodního trhu byl ostrov, spojený se severním břehem pomocí padacího mostu.

Když se jim otevřel výhled na ostrov, Kip uviděl příčinu toho ryku. Padací most byl spuštěný a na ostrově se tísnily stovky zvířat, uvězněných zde plameny, svírajícími je do kleští. Doutnal už i konec padacího mostu, který se prohýbal pod tucty koní, ovcí, prasat a kobercem hemžících se krys. Cihlářův tažný kůň poulil oči strachy a nejspíš by se nejraději dal na úprk, kdyby bylo kam běžet. Ostrov zvířaty přímo přetékal, byla namačkána jedno na druhém jak na kruhovém ostrůvku, tak na mostě.

Kipa podívaná tak zaujala, že se nechal zanést přímo doprostřed řeky mezi doky a ostrovem.

„Mistře, je tak horko,“ řekl nějaký mladý hlas za Kipem a jakoby trochu výš.

Kip sebou škubnul a otočil se. Na vyvýšeném břehu kulatého trhu stál mladík o něco starší než Kip. Měl na sobě jen bederní roušku. Jeho černé kudrnaté vlasy a holá hruď se třpytily krůpějemi potu. Díval se přes rameno, zřejmě na muže za sebou. Kip toho muže vůbec neviděl, ale na nic nečekal. Myslel si, že ho určitě slyšeli, když sebou mrsknul ve vodě, ale hukot ohně ten zvuk přehlušil.

Kip mávl na Sansona a plaval ke zdi. Sanson za ním. Mladíkův mistr něco řekl, ale v rámusu nebylo slyšet co. Kip a Sanson zůstali u zdi s těly tak namáčknutými, jak to jen šlo, a dívali se vzhůru.

„Sleduj tohle,“ slyšeli muže. Nad jejich hlavami začal vířit ohnivý kruh a pak se vrhl vpřed. Ovinul se kolem pilíře padacího mostu a zůstal na místě. Zbytek lana vzplanul a zmizel ze světa, ale ještě předtím stihly plameny přeskočit na dřevo, které začalo černat, kroutit se a čoudit.

Kip byl zděšený i uchvácený zároveň. Za ta léta, kdy sloužil mistru Danavisovi, neviděl mága nikdy provádět takovéhle věci.

„Teď to zkus ty,“ řekl muž.

Chvíli se nic nedělo. Kip pohlédl na Sansona. Oba byli nalepeni na zdi s pažemi roztaženými a drželi se kamene, aby nemuseli šlapat vodu. Kipa přepadl náhlý pocit, že to je na ně narafičené. Že o nich barvomág možná ví a řekl to učni jen proto, aby Kip a Sanson zůstali tam, kde byli. Můžou proklouznout. Měl by plavat, teď hned a nejrychleji, jak umí.

Snažil se zhluboka dýchat a polykal strach. Sanson se na něj opět podíval ustaranýma očima, ale nechápal, co má Kip za lubem.

Pak se nad nimi vytvořil ohnivý kruh. Zvířata na mostě a na ostrově začala vřeštět různými hlasy. Kruh se odtáhl a rozpojil se, stal se z něj bič podobný tomu, co mistr vyslal před chvílí, jen byl mnohem, mnohem větší. Byla to mladíkova práce?

Bič šlehl, ale ne přes pilíř mostu. Místo toho se ozvalo zapraskání, protože uhodil cihlářova tažného koně do boku. Staré zvíře vyrazilo zběsile vpřed, hnáno bolestí i strachem. Kip slyšel mladíkův smích a kůň narazil přímo do zábradlí mostu. To zapraskalo a rozlomilo se. Několik prasat a ovcí, sotva porostlých vlnou, spadlo do vody.

Koni došlo, že spadne, chtěl se zastavit, ale stihl jen zarýt kopyta do dřeva a padl po hlavě do vody. Ta vystříkla až ke Kipovi se Sansonem.

„Co to bylo?! Co jsem ti říkal?“ káral ho mistr barvomág.

Kip rychle odtrhl oči od zvířat, tonoucích ve vodě, k mostu. Pilíř nyní skutečně začínal hořet. Jakmile se plameny vyšplhají na most, zvířata začnou bláznit stejně jako kůň. Kip si nemyslel, že by se most rychle vznítil, ale nemohl si být jistý.

Jestli se on a Sanson chtějí dostat pryč od říčního trhu a ven z města, nejrychlejší cesta vede právě pod prohýbajícím se mostem před nimi a dál k vodopádu. Další způsob by byl obeplout kruhové jezero a být tak barvomágovi a jeho učni celou dobu na očích. Tak či onak je jednou spatří.

Ze všech zvířat, která popadala do vody, uměl nejlépe plavat kůň. Vzdaloval se od chlapce a ohně k opačné straně trhu. Ovce bečely a zoufale kopaly nožkama. Prasata kvičela, vrhala se k sobě a kousala.

Nad chlapci se ozvalo mlaskavé plesknutí a bolestivý výkřik.

„Nikdy neuděláš, co ti řeknu, Zymune! Rozumíš?“

Barvomág řval dál, ale Kip už neposlouchal. Mágové měli svoje starosti. Teď, nebo nikdy! Kip se několikrát rychle nadechl, kývl na Sansona, jenž byl celý paf, odrazil se od zdi a plaval k padacímu mostu.

13. kapitola

Gavin vyčaroval na hladinu modrou plošinu, na vodě sotva viditelnou.

„To jsi udělal, jen abys mě znervóznil, že ano?“ zeptala se Karris.

Gavin se zazubil a nastoupil do veslice. Natáhl ke Karris ruku a maličko se uklonil. Nevšímala si jeho ruky a naskočila rovnou na palubu.

Když doskočila, přitáhl si kýl, takže jí veslice podklouzla pod nohama. Vyjekla a on ji zachytil do podušky měkčího zeleného luxinu, který se rychle přeměnil ve stoličku. Zvedl ji a položil do přední části veslice, pak si přisunul oba jejich tlumoky k nohám.

„Gavine, nebudu sedět, zatímco ty…“ Pokusila se vstát a on odrazil veslici vpřed. Neměla se čeho chytit, a tak žuchla zpátky do stoličky a znovu vyjekla. Gavin se zasmál. Karris byla jednou z nejlepších bojovnic v Chromerii, a přesto vždycky vypískla, když ji někdo překvapil.

Střelila po něm naštvaným i pobaveným pohledem.

„Myslel jsem, že máš ráda, když tě někdo sklátí,“ řekl.

„Měl jsi možnost,“ vypálila bleskově.

Jeho úsměv jako by rázem zmizel ve vlnách.

Karris se zatvářila provinile. „Gavine, já…“

„Ne. Zasloužím si to. Prosím, můžeš vstát.“

Šestnáct let. Jeden by řekl, že jsme to už překonali. A to jsme se oba snažili.

„Děkuji,“ řekla, ale znělo to kajícně. Vstala s nohama od sebe a koleny lehce pokrčenými.

Veslici hnala od břehů malá vesla, trčící do obou stran. Po několika generacích různých pokusů přišli zelení a modří mágové na to, jak používat soukolí, kolesa a řetězy k pohonu vesel, přičemž si každý barvomág mohl uzpůsobit loď vlastnímu tělu tak, že ji mohl pohánět libovolnými pohyby rukou a nohou, a mohl si přidat různá vylepšení a zvýšit tak výkonnost. Protože tření lodi o vodu bylo minimální, barvomág v dobré kondici mohl jet rychlostí sprintujícího muže třeba hodinu.

Bylo to rychlé. Velice rychlé. Ale stále ne tak, jak Gavin slíbil. Přesto se zkusil naklonit celým tělem dopředu, zavěsil se do sítě luxinu a pumpoval rukama a nohama. Prodloužil a zúžil veslici tak, že teď krájela vodu jako tenká dýka. Když opouštěli přístav, jeli už plnou rychlostí.

Gavin se potil, ale byl to příjemný, očišťující pocit. Vítr ho šlehal do tváří a unášel všechna slova, která by snad on nebo Karris mohli pronést. Když mlčeli, zůstávala jen její přítomnost, pohled na její tmavé vlasy, povlávající v mořském vánku, výrazné rysy jejího obličeje, pleť zářící v ranním slunci, zdviženou bradu i natažený krk, a Gavin si při tom mohl naplno vychutnávat pocit svobody.

Karris se dívala před sebe, takže neviděla, že vyčaroval ve vodě lopatky z luxinu. Gavin vždycky věděl, že musí existovat lepší způsob cestování. Nakonec barvomág mohl hodit ohnivou kouli libovolnou rychlostí, záleželo pouze na jeho vůli – pokud hodil něco příliš velkého nebo rychlého, mohl samozřejmě odskákat náraz a zranit se – ale veslice na vůli nereagovaly. Místo toho byly perfektním plavidlem, které využívalo síly svalů efektivněji než jakýkoli jiný stroj. Gavin však chtěl něco lepšího: chtěl využít magii způsobem, jakým plachta využívala energii větru.

Výsledkem ovšem bylo, že pouze zlomil jeden nebo dva stěžně. Odmítl se však vzdát. Měl před sebou ještě sedm let života, a tohle byl jeden z jeho sedmi cílů: přijít na to, jak cestovat rychleji, než si kdo dokáže představit.

Vodítko, jak toho dosáhnout, měl ještě z dětství, kdy střílel po bratrech semínka skrz rákos jako frkačku. Vzduch, stlačený mezi zátkou a stěnami rákosu, dokáže vystřelit semínko mnohem větší silou, než když je člověk hodí rukou. Po mnoha pokusech a omylech přišel na to, že musí ponořit celou trubku do vody a nechat oba konce otevřené tak, aby jimi voda protékala. Pak šikmo na první trubku připojil další, do ní vstřelil magické zátky, jež vylétly zadním koncem trubky.

Nechal vesla klesnout a celý mechanismus se rozpadl, až to šplouchlo, a luxin se rozplynul hned, jak se dotkl vln. Chopil se trubek.

Při prvním žduchnutí sebou Karris trhla. Přikrčila se, aby snížila těžiště, a rukou instinktivně sáhla po jataganu – jenže ten byl v jejím tlumoku. Pak veslice poskočila vpřed. První velké rány otřásly vším, jak se Gavin snažil nabrat rychlost a napínal svaly. Ale za několik okamžiků se veslice srovnala a napětí v Gavinových pažích a ramenou se trochu uvolnilo. Zátky narážely do vody v pravidelném pap-pap-pap. Upravená veslice – on jí říkal klouzák – jako by zlehka líbala vlnky.

Přesto ho to stálo hodně fyzické námahy. Gavin vrhal luxin do vody velkou silou a pažemi i rameny v podstatě zvedal veškerou svou i Karrisinu váhu. Magii však bylo možné čerpat z celého těla, a tak to bylo jako nést těžký ranec na popruzích, které perfektně rozložily váhu – bylo to namáhavé, ale dalo se to vydržet. Přesto když toto za poslední rok dělal každý den, ramena a paže mu narostly víc než za celý život.

Karris se otočila. Doslova jí spadla čelist. Zírala na celý ten vynález, na lopatky z modrého luxinu, protkané zeleným kvůli lepší pružnosti, k tomu extra ohebná, lepkavá červená tam, kde zátky střílely do rákosů, aby se nerozbily. Pomalu se narovnala a opřela se do větru zády ke Gavinovi, aby netvořila větrný štít.

Cítil, že se třese, a uvědomil si, že se rozjařeně směje, ačkoli to mohl sotva slyšet. Vítr odfoukával také vůni jejích vlasů, ale Gavinovi se na okamžik zdálo, jako by ji znova cítil. To ho zabolelo.

„Sleduj,“ křikl. V dálce se objevil ostrov. Opřel se a ostře stočil klouzák k němu. Onehdá rychle zjistil, že s klouzákem se dá manévrovat mnohem rychleji. Omezovalo ho jen to, jak rychle dokázal změnit směr, aniž by se přitom přetrhl vejpůl. Nahnul se vpravo a pak vlevo a přitom maloval na mořskou hladinu nádherné vlnky. Sklonil rákosy dolů, klouzák přeskočil jednu větší vlnu, a náhle byli ve vzduchu.

Letěli více než sto kroků, kolem se ozývalo jen šumění větru přímo nad malým ostrovem. Pak přistáli jako oblázek poskakující po hladině a zase vzlétli.

V té rychlosti a větru a v Karrisině blízkosti se Gavin cítil opět svobodný. Navzdory tomu, že byl horký den, vítr byl chladný. Karris se do něj zabořila, nechala své tělo zcela uvolněné na jeho a byla vděčná za jeho teplo. Věděl, že kdyby jí byla zima, zhmotnila by si infračervenou, která by ji zahřála. Karris si ale šestřila sílu. Nevěděla, co ji v Tyreji čeká.

To dělalo z toho okamžiku idylku. Pak si přečte dopis od Bílé a zjistí, že Gavin počal dítě v době, kdy byli ještě zasnoubeni. Ačkoli nyní předstírala, že ji jeho milostný život nezajímá, tohle byla jedna z otázek, které položila, když zásnuby zrušil. Je tu jiná žena? Ne. Byla někdy nějaká jiná žena, když jsme byli zasnoubeni? Přísahám, že ne.

Karris by mu tentokrát neodpustila. Trvalo jí roky, než mu prominula to, že zrušil zásnuby a odmítá odpovědět, proč to udělal. Ale tohle, tohle byla zrada.

Jen Orholam ví, jak se mu bude po Karris stýskat.

Vyhnul se lodním dráhám a zůstal daleko od břehu. Kolem poledne uviděl nad hlavou mraky. Nevypadalo to jako bouře, a tak odhadl, že je to ostrov v satrapii Ilyta. Byl to kraj s mnoha přístavy a mnoha piráty. Ústřední vláda se rozpadla před několika desetiletími a části této země jsou nyní ovládány tím pirátem, který zrovna uchvátí moc. Většina ze sedmi satrapií odvádí tribut tomu či onomu pirátskému pánovi, aby měli dost prostředků a mohli páchat ještě více pirátského zločinu.

Gavin se jich nebál, ale zároveň ani nechtěl, aby ho viděli. I když by piráti takhle měli další důvod, proč se Chromerie obávat, přece jen by si svůj malý vynález uchoval v tajnosti co nejdéle. Ilyta mu navíc sloužila jen jako orientační bod. Používat astroláb by pro něj byla zbytečná komplikace, protože než by propočetl, kde se nachází, může proplout kolem a najít to. Garriston ležel při ústí veliké řeky. Byl to nejrušnější přístav v Tyreji, ale to o ničem nevypovídalo. Zabočil na jih.

Karris mu něco říkala, ale on ji neslyšel, a tak zpomalil klouzák.

„Můžu to taky zkusit?“ zeptala se.

„Myslel jsem, že si šetříš síly.“

„Přece si tu radost nechceš nechat sám pro sebe.“ Protože byl za ní, nemohl vidět celý její úsměv, ale viděl jeden dolíček a povytažené obočí.

Rozšířil trup lodi, aby mohli stát vedle sebe, a podal jí trubku na pravoboku. Karris vždycky raději čarovala pravou rukou.

Nejdříve nemohli sladit tempo, vrhali zátky různou rychlostí a každý jindy, a loď se třásla a nakláněla. Podíval se na ni, ale než mohl cokoli říci, vzala ho levou rukou za jeho pravou. Mačkala ho v pravidelném tempu, jak to dělali kdysi při tanci.

Ta vzpomínka ho zasáhla tak silně, jako by klouzák narazil do útesu a on přelétl přes palubu: patnáctiletá Karris, ještě před válkou, na výročním plese pánů světla na vrcholu Chromerie. Její světle plavé vlasy byly dlouhé, rovné, jemné a lesklé jako zelené hedvábné šaty. Jejich otcové debatovali o tom, kterého z bratrů Guilových by si měla vzít za muže. Gavin, starší, který se nejspíše měl stát dalším arcimágem, byl samozřejmě tučnějším soustem. Jeho otci, Androssovi Guilovi, bylo úplně jedno, jestli je Karris hezká.

„Chceš krásnou ženu? Od toho jsou milenky.“ Přestože se však nestaral o to, co by chlapci rádi – spojence bylo nutné koupit co nejlaciněji a sňatek prvorozeného byl nejcennějším tahem – byl si Andross Guile dobře vědom toho, že jiné rodiny nejednají vždycky tak vypočítavě. Někteří otci se zdráhají provdat dcery za muže, o které nestály.

Andross Guile přikázal mladšímu Dazenovi, aby Karris svedl. „O podlaží níže je pokoj pro služky. Tady je klíč. Dvacet minut poté, co s ní odejdeš, si najdu záminku, abych si s jejím otcem mohl promluvit v soukromí, a sejdeme dolů. Čekám, že tě přistihnu při činu. Budu dělat, že jsem překvapený, zmatený, že zuřím. Počítej s tím, že tě uhodím. Ale co člověk nadělá? Mladické vášně a tak dále. Rozumíš?“

Oba bratři rozuměli. Pán světla Rissum od Bílého Dubu byl vyhlášený bouřlivák. Andross Guile praští Dazena první a postaví se mezi ty dva tak, aby se pán od Bílého Dubu nepokusil Dazena zabít. Ale ve skutečnosti šlo o to, že pokud bude Karris přistižena při milování s Dazenem, její otec už nebude mít na vybranou. Aby se Bílý Dub vyhnul hanbě, Karris se rychle provdá za Dazena. Rodiny se spojí, a Androssovi Guilovi zůstane starší syn jako nástroj pro jeho intriky.

„Gavine, očekávám, že budeš milý, ale že si s tou holkou nezačneš. Jestli bratr v tomto rodinu zklame, budeš si ji muset vzít ty.“

„Ano, pane.“

Ale pak už začal ples. Gavin si zadal Karris pro první tanec a stala se ta nejhorší možná věc. Když držel její drobné tělo před sebou, ona rukou mačkala jeho do rytmu, on se díval přímo do jejích smaragdově zelených očí – v té době měla v duhovce jen nepatrné červené tečky – dívka Gavina naprosto okouzlila. Když pro ni přišel Dazen tancovat, Gavin byl již zamilovaný. Nezvladatelně po ní toužil.

Podvádím Karris od chvíle, kdy jsme se poznali.

Karris tiskla jeho ruku silněji. Ohlédl se. V jejích očích byla otázka. Nejspíš ztuhnul a Karris si toho všimla. Vždycky měla ráda tělesno. Neustále objímala, hladila nebo se dotýkala těch, které milovala. Tanec byl pro ni stejně přirozený jako chůze. Teď už se ale Gavina často nedotýkala.

Přezíravě se usmál a zavrtěl hlavou. O nic nejde.

Karris otevřela ústa ve snaze něco říci, ale pak se zarazila. „Zvětši roury!“ křikla a zasmála se. Byl to nucený smích.

Takže si pamatovala na ten tanec i na to, jak tiskla jeho ruku do rytmu. Samozřejmě že ano. Ale nic k tomu neřekla, za což byl vděčný. Rozšířil trubky, co to šlo, a brzy jeli rychleji, než to kdy zvládl sám. Nechtěl jí ukazovat tenhle svůj další trik, ale nemohl si pomoci. Věděl, že jí to udělá doopravdy radost. Navíc být géniem, kterého nikdo neocení, je k ničemu.

Pustil Karrisinu ruku. Tohle byla nejriskantnější část. V téhle rychlosti bylo hloupé najet do něčeho záměrně. Ale přesto…

„Teď pozor!“ zvolal. Vymrštil pěst před sebe a hodil zeleným luxinem co nejdále od nich. Pleskl do vln, až to šplouchlo. Za moment klouzák najel na zelenou luxinovou rampu.

V mžiku byli ve vzduchu. Letěli dvacet kroků nad vlnami.

Gavin pustil celý trubkový aparát a začal čarovat. Luxin plošiny se za jeho a Karrisinými zády prohnul nahoru a další mu vystřelil z rukou. Padali patnáct kroků nad vlnami, a kdyby dopadli v této rychlosti, znamenalo by to, že by spíše poskakovali po hladině, než že by do ní žbluňkli. Stejně ještě padali dvacet kroků. Luxin hrál všemi barvami a snažil se zformovat navzdory silnému vichru.

Deset kroků k hladině. Pět. Dopadnout na hladinu v této rychlosti by bylo stejné jako narazit na žulu.

Pak luxin ztvrdnul ve tvaru, který nyní připomínal křídla kondora nejlépe, jak Gavin dovedl. Vítr se opřel do křídel a Karris s Gavinem vystřelili k nebi.

Když tohle Gavin zkoušel poprvé, snažil se držet v každé ruce jedno křídlo. Tehdy zjistil, proč mají ptáci duté kosti a téměř nic neváží. Ten tah mu div neurval paže. Tehdy přišel domů mokrý, rozzlobený, samá modřina, s nataženými svaly v pažích i v hrudním koši. Tím, že vyrobil kondora jako jediný kus, nemusel nyní svaly zapojovat vůbec. Celá věc letěla díky síle a pružnosti luxinu a rychlosti větru.

Samozřejmě že to nebylo skutečné létání. Spíš plachtění. Už se pokusil použít i rákosy, ale dosud mu to nefungovalo. Možnosti jeho kondora byly prozatím omezené.

Karris si nestěžovala. Měla oči navrch hlavy. „Gavine! U Orholama, Gavine, my letíme!“ Bezstarostně se smála. Tohle na ní vždycky zbožňoval. Její smích znamenal svobodu pro ně oba. Ten tanec už dávno pustila z hlavy. Stálo to za to.

„Posuň se doprostřed,“ řekl. Nemusel ani křičet. Byli úplně schovaní uvnitř kondorova těla. Žádný vítr nefičel. „Zatáčky mi moc nejdou; většinou se nakloním na jednu stranu.“ A skutečně, protože byl těžší, už zatáčeli k jeho straně. Společně se naklonili na opačnou stranu a kondor let vyrovnal.

„Bílá o tomhle neví, že?“ tázala se Karris.

„Víš to jen ty,“ řekl. „Kromě toho…“

„…by tohle nikdo jiný nevyčaroval,“ dořekla za něj Karris.

„Galib a Tarkian jsou pravděpodobně jedinými polychromatiky, kteří by dokázali dát dohromady všechny potřebné barvy, ale ani jeden není dost rychlý. Až se mi to podaří zjednodušit tak, aby to mohli využívat i ostatní mágové, možná jí to řeknu.“

„Možná?“

„Přemýšlel jsem, jakým způsobem by se toho dalo využít. Většinou v boji. Sedm satrapií už bojuje a pletichaří kolem hrstky polychromatiků, kteří tu jsou. Tímhle by se to ještě stokrát zhoršilo.“

„Není to Garriston?“ řekla najednou a dívala se na severozápad. „Tak rychle?“

„Spíše přemýšlej, jestli bys raději žuchla na zem, nebo do vody,“ řekl Gavin.

„Žuchla?“

„Přistávání mi zatím moc nejde a s takovou váhou navíc…“

„Cos to řekl?“ pravila Karris.

„Cože? S kapustňákem na palubě jsem létat nezkoušel, jen jsem…“

„Doufám, že jsi mě právě nepřirovnal k mořské krávě,“ řekla s výrazem chladnějším než ledovec.

„Ne! Jen že všechna ta hmotnost navíc…“ Co člověk udělá, když je v úzkých? Ach. „Ehm.“ Odkašlal si.

Najednou se zakřenila a ve tvářích se jí udělaly dolíčky. „I po té době tě vždycky dostanu, Gavine,“ zasmála se.

Posmutněle se usmál, ale bolest ho zasáhla ještě hlouběji. A já jsem stále nedostal tebe. Možná by byla s Dazenem šťastná.

14. kapitola

Trvalo celou věčnost, než se Kip dostal k mostnímu pilíři. Zastavil se, ohlédl se zpátky na barvomágy a Sanson ho mezitím dohnal. Mistr stále ještě tloukl svého učně, který se zkroutil do klubíčka a křičel. Určitě Kipa ani Sansona neviděli, stáli však čelem k nim, a kdyby se pořádně podívali, museli by si jich za nepříliš silným pilířem všimnout.

Most skřípěl a Kip vzhlédl. Pilíř na opačné straně, blíž k ostrovu, již hořel a zvířata se tlačila dál od něj, ale byla příliš vyděšená, než aby se vrátila zpátky do města, kde také zuřil požár. A tak se mačkala k zábradlí přímo nad chlapci, a taky k díře, kterou do zábradlí prorazil kůň, pouhých několik kroků nalevo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černý arcimág.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.