Titulní list

Jan Bažant

FAUSTOVY DĚTI

Pistorius & Olšanská

Příbram 2013

© Jan Bažant, 2008

ISBN 978-80-87855-05-8  (EPUB)

ISBN 978-80-87855-06-5  (MOBI)

ISBN 978-80-87053-26-3  (papírová kniha)

Magické město Praha, blízká budoucnost. Při svém nekonečném bloudění světem sem po šestnácti letech znovu přichází doktor Faust se svým průvodcem Mefistofelem a setkávají se tu se dvěma mladými lidmi – Davidem a Markétou. Faust se domnívá, že jsou důsledkem jeho předchozí návštěvy Prahy, a snaží se vžít do otcovské role, vůbec poprvé ve svém dlouhém životě. To ovšem pramálo zajímá Mefistofela, který tu režíruje bizarní sled dramatických událostí, jež sledují jeho vlastní cíle. Pod staroměstskými střechami se začnou objevovat malí draci, ve Vltavě plavou piraně, bronzový kůň z Vítkova se vzepne a kamsi odcválá, ve městě se zastaví tramvaje, ulice na sebe přestávají navazovat, chodníky se propadají, podzemí města se mísí s povrchem. Nakonec se jedná o bytí či nebytí celé Prahy, která se ocitá na pokraji katastrofy. A jediní, kdo ji mohou zachránit, jsou David s Markétou…

V napínavém románu Faustovy děti se objevuje řada literárních i historických témat, počínaje aluzemi na Bulgakovův román Mistr a Markétka a Meyrinkovými pražskými magickými motivy konče. Jan Bažant se v něm znovu představuje jako vypravěč s bohatou imaginací, kombinující ve svých příbězích fantaskní prvky s erudicí a literární zběhlostí.

Jan Bažant (1950) působí ve Filosofickém ústavu Akademie věd, kde se specializuje na antickou tradici v evropské kultuře. V roce 2005 byl jmenován profesorem archeologie na Universitě Karlově. Je autorem řady vědeckých a odborných publikací (např. Pražský Belvedér a severská renesance, 2006). V oblasti beletrie debutoval v roce 2006 románem Knihovna.

Faustovy děti

[ 1 ]

Ráno se rozespalá Markéta doploužila do kuchyně, kde zastihla matku hledící strnule do otevřené lednice. Nebylo v ní nic kromě žárovky, která nasvítila matčiny propadlé tváře rámované rozcuchanými vlasy, takže byla k nepoznání. Nějaká cizí, zlá žena. Vzápětí však žárovka milosrdně blikla a zhasla, takže před ní stála opět její máma.

Dcera zívla: „Co budu snídat?“

Matka se očima opuchlýma od nevyspání rozmrzele rozhlédla po otlučené kuchyňce a popadla misku se švestkami. Vedle ještě ležel papírový pytlík, v němž jí je včera vnutil hovorný stařík, s nímž potom popíjela vodku. Nasypala švestky zpátky do papírového pytlíku a nechtěně k nim přidala i popel ze své první ranní cigarety.

„Tak plav, ať nepřijdeš pozdě,“ chtěla se usmát na dceru, ale ztuhlý obličej ji odmítl poslouchat. Pokusila se ji tedy alespoň přátelsky plácnout po zádech, ale ani to se moc nepovedlo. Dcera ucukla a výhrůžně se podívala na matku, ta si z toho však nic nedělala: „Co na mě tak koukáš? Lednice je prázdná.“ Starostlivě svraštila čelo: „Musíme ji taky jednou odmrazit.“ Dcera se zatvářila pochybovačně, ale matka ukázala na pomačkaný pytlík v jejích rukou: „Pro jednou si dáš místo snídaně ovoce. Jestli chceš být štíhlá, máš jíst ovoce dopoledne, odpoledne už jenom zeleninu.“ Markéta se podívala znechuceně do pytlíku, ale dřív než mohla něco říci, matka se rozkašlala tak, že se musela jednou rukou opřít o stůl, cigaretu však neodložila. Když se uklidnila, labužnicky potáhla a roztržitě se podívala na dceru.

„Dej si pozor, abys zase…,“ prohlásila matka, ale v půli věty zmlkla, protože v kuchyni osaměla.

Od chvíle, kdy Markéta ráno vstala z postele, nehodlala nic řešit, ale naopak se chtěla ze všeho radovat. Došlo jí to až na ulici, kde si ihned všimla, že se za ní lidé závistivě otáčejí, protože nechápou, čemu se směje. Nesmála se ničemu konkrétnímu, ostatně tady není vůbec nic k smíchu, jenom jí připadá zábavné, jak je všechno na svém místě, všechno voní a jiskří, jako by to bylo ze zlata.

Jako by procházela chrámem zalitým sluncem, který je tady jenom pro ni, protože je v něm již všechno připraveno k tomu, aby došla k oltáři, slavnostně na něj švestky vysypala a pečlivě vyhlazený pytlík položila vedle nich. Za velebného burácení varhan sní jednu švestku po druhé a svět bude zachráněn. Nastane napjaté ticho a Markéta ukáže slavnostně vystrojeným lidem sedícím v chrámových lavicích, že je pytlík prázdný, což vyvolá neutuchající potlesk. Markéta zdvihne ruku, aby se nadšené publikum uklidnilo a teprve za hrobového ticha papírový pytlík nafoukne, pečlivě sevře levou pěst, aby pořádně práskl, až do něj pravou rukou uhodí. V okamžiku, kdy se pod chrámovou klenbou rozlehne mohutná rána, lidé vstanou a zabouří nadšenými výkřiky radosti. Tehdy bude spasen celý vesmír.

Když Markéta stoupala po schodech vedoucích z Kampy na Karlův most, zahlédla Filipovu hlavu. Nenápadně se vykláněl přes zábradlí, ale jeho dlouhé vlasy zavlály ve větru, takže si ho všimla. Jakmile ji uviděl, ihned zmizel. Až vyjde na most, určitě bude nahoře stát na druhé straně! Bude se dívat do vody, jako by ho ze všeho na celém světě nezajímalo nic jiného než špinavá řeka pod mostem. To se ale dalo čekat, že ji tady bude vyhlížet! Na konci schodů musela Markéta počkat, až se kolem převalí stádo ranních turistů, které spěchalo z Malé Strany k soše svatého Jana Nepomuckého. Jakmile vkročila na most, ozvalo se z druhé strany: „Čauky, Markéto.“

Markéta na to byla připravená, a tak dělala, že Filipa neslyší; okamžitě vyrazila směrem ke Starému Městu tak rychle, že jej brzy setřásla. Věděla, že ji dohoní, ale chtěla, aby k tomu došlo až před školou. Ať všichni vidí, jak za ní už od začátku nového školního roku běhá postrach celé školy, kterého se všichni bojí. Ani učitelé si k němu nic nedovolí, protože vědí, že by to mohlo špatně skončit, samozřejmě pro ně. Filipovi se nic nemůže stát, směje se všem do očí, protože je ještě nezletilý, a tak ho nezavřou, ani kdyby zabil celý profesorský sbor. Markétu z toho mrazí v zádech.

Po několika krocích se musela zastavit, aby chytila nějakého zběsile prchajícího psa. Psa by klidně nechala utéct, možná by mu i pomohla, aby utekl. Patřil však rozpačitému mladíkovi, který se na ni přesto usmíval, jako by se znali od mala. Dal se s ní do řeči, tedy vlastně se s ní chtěl dát do řeči, ale když Markéta v dálce uviděla blížícího se Filipa, rozhodla se, že změní plán. Filipa nechá přejít a potom se k tomu mladíkovi se psem jakoby náhodou vrátí. Zahnula prudce za hlouček turistů, který se mezitím přemístil ke skupině jazzmanů, rychle se vyhoupla na kamenné zábradlí a přitiskla se k jedné z kamenných soch, které již zčernaly, takže vypadaly jako vytesané z uhlí. Ujistila se, že Filip přešel, a potom se pohodlně rozvalila.

Ten mladík jí neuteče, určitě jde s tím psem na Kampu, kde ho nechá pobíhat po trávě. Pejskaři člověku nikam neutečou, není kam spěchat. Naopak to takhle bude lepší, sejdou se zase jakoby náhodou. Dívala se na řeku, nad níž se ještě tu a tam převalovaly cáry ranní mlhy, které rychle likvidovaly sluneční paprsky, jež stále ještě neztratily nic ze svojí letní ostrosti.

Na dohled byl další most, za nímž viděla kousek dalšího a tak to asi pokračovalo až do nekonečna. Po proudu se právě blížila nákladní loď naložená mramorovým štěrkem, který v ranním slunci jiskřil, jako by to byly diamanty. Všechno bylo dnes poseté drahokamy. Na zádi byla kormidelna a za ní plechový domek s verandou. Na ní právě dosnídali dva chlapci, z nichž ten větší mohl být tak starý jako Markéta. Jejich matka sklízela ze stolu a smála se něčemu, co na ni zavolal otec od kormidelního kola. Chlapci spokojeně ukusovali z čerstvých rohlíků, a Markéta na ně proto vyplázla jazyk, ale protože byla daleko, nevšimli si toho. Rychle rozlomila poslední švestku a počkala si, aby trefila plechovou střechu kormidelny. Mohla by na ni pořádně zabubnovat.

Hvízdla na prsty, a když se na ni starší chlapec podíval, okázale se napřáhla a mrštila pecku dolů. Pecka však proletěla těsně vedle střechy, nešťastnou shodou okolností na opálenou pleš kormidelníka, který se právě vyklonil z okna svojí kabiny, aby se podíval, kdo to hvízdá. Hlava zmizela v kormidelně a vzápětí se ozvala kovová rána a zpod klenby se vyvalilo hluboké sténání. Loď dřela bokem o mostní pilíř. Markéta seskočila ze zídky a prodrala se na druhou stranu mostu. Když se dívka naklonila dolů, loď byla již téměř celá venku. Kapitánovi se podařilo srovnat její kurs, jenom příď nyní nesměřovala přímo po proudu, ale trochu šikmo, směrem k levému břehu. Záď se však náhle začala nebezpečně přibližovat k pravému mostnímu pilíři a v okamžiku, kdy se již zdálo, že ho šťastně mine, ozvalo se ohlušující dnnnnnn.

Loď narazila na pilíř tak prudce, že otřes uvolnil kus kamene, který dopadl na plechovou palubu těsně vedle dětí. Větší z chlapců vstal, úlomek zdvihl, a když zahlédl Markétu naklánějící se přes zábradlí mostu, zahrozil jí a vztekle po ní kámen hodil. Stoupal rychle až nad hlavy kamenných světců lemujících most z obou stran a teprve potom začal klesat. Uslyšela ránu, jak úlomek kamene narazil na dlažbu u jejích nohou, ale když se tam chtěla podívat, musela uhnout, protože do ní málem vrazil nějaký vysoký stařec.

Přímo před ní se náhle vynořila hlava obalená nahoře bílými kudrlinkami, jako kdyby právě nasněžilo. Pod mohutným nosem měla knírek tak tenký, že ho málem nebylo vidět. Hlava se omluvně usmála: „Promiňte, slečno.“

„To je v pořádku,“ řekla Markéta a podívala se na zem, kde se právě zalesklo něco nanejvýš podivného. Bleskurychle to přikryla botou a podívala se po nemotorném staříkovi, ale ten se od ní už vratkým krokem vzdaloval. Na to, jak byl vysoký, vykračoval si to kupodivu drobnými krůčky, skoro jako kdyby měl svázané nohy.

Markéta si dřepla, aby se podívala, co to vlastně na Karlově mostě našla. Vypadalo to jako krabička, ve kterých se prodává mýdlo, ale s dokonale hladkými stěnami a ostrými hranami. Zprvu se to stříbřitě lesklo, ale vzápětí plochy ztmavly a zmatněly, celé se to neznatelně chvělo, ale možná, že se jí to jenom zdálo, protože hranol neustále měnil zbarvení. Ačkoliv se na něj Markéta dívala delší dobu, nebyla schopná říci, co vlastně vidí, jako by byl skleněný a uvnitř zuřilo tornádo a blýskalo se tam o sto šest. Markéta na tu podivnou věc okouzleně zírala. Od chvíle, kdy dnes ráno vstala, si hrozně přála, aby se stalo právě něco takového. Nějaká úžasná věc, které by ani za mák nerozuměla, a mohla by na ni proto koukat s otevřenou pusou jako malá holka.

[ 2 ]

„Turka, prosím,“ řekl velice starý a velice malý holohlavý pán v černém obleku. Jeho vrásčitá tvář vypadala, jako kdyby ji někdo jen tak nedbale spíchnul. Odložil nápojový lístek a pečlivě ukládal brýle se silnými skly do papírového pouzdra, na němž hnědý lak již dávno nahradila letitá špína.

Servírka významně pozdvihla nápojový lístek a potom jej opět nechala dopadnout na kavárenský stolek: „Turka neděláme.“

„Ale proč, že jsem tak…“ usmíval se zdvořile stařec.

„Je mi líto, pane,“ přerušila ho servírka a přisunula k hostu tlustý svazek, „vyberte si z nápojového lístku. Máme padesát druhů kávy, nechcete vídeňskou kávu?“

Stařík zavrtěl hlavou: „Turka, prosím. To je jednoduché,“ vyzáblou ručkou otočil ve vzduchu neexistující lžičkou, „prostě nasypete kávu do sklenice a potom to přelijete…“

„O to tady přece nejde, pane,“ přerušila ho opět servírka, „neprošlo by nám to pokladnou. Nemá to v programu.“

„Dáme si oba espresso lungo,“ ozvalo se za nimi a vysoká servírka musela vzhlédnout vzhůru, protože příchozí byl vyčouhlý šlachovitý stařec. Byl to ten, který před chvílí vrazil na Karlově mostě do Markéty.

„A k tomu dvě vody bez bublinek,“ dodal příchozí žoviálně a zářivě se na slečnu usmál podezřele bělostnými zuby, „ale nesmí být z lednice.“

„Lituji,“ řekla servírka chladně, „všechny vody máme v lednici.“

„Všechny?“ ptal se muž. Sedl si a zdvihl ruku na pozdrav k sedícímu mužíčkovi, který se předklonil a horlivě pokýval hlavou.

„Musíme je tam mít, na to jsou předpisy.“

„A nemohli bychom dostat dvě sklenice vody z vodovodu?“ špitl malý stařík.

Servírka pokrčila rameny: „Bude to všechno?“

„Ano, slečno, všechno,“ řekl vysoký stařec, „ale tu vodu z vodovodu, prosím pěkně, studenou. Nechte ji odtéct.“

Servírka se otočila a byla pryč.

„Tak co,“ předklonil se dychtivě mužík, „povídej, Celíčku.“ Dívky, které místo do školních lavic zasedly k vedlejšímu stolku, se k nebetyčnému Celíčkovi otočily, zdvihly obočí a potom jako na povel skryly obličeje v dlaních. Neměly totiž ani tušení o tom, že se muž sice narodil jako Marcel Květ, ale v dětství se mu neřeklo jinak než Marcelíček nebo Celíček. To druhé jméno mu už v rodině zůstalo, z čehož je jasné, že se oba

muži důvěrně znali.

„Jako na drátkách, Vašíku, šlo to jako na drátkách,“ zamnul si kostnaté ruce Celíček.

„Dals jí to, dal?“

„Něco ještě lepšího, podstrčil jsem jí to pod nohy.“

„A zvedla to, zvedla?“ řekl Vašík, ale úsměv mu rychle mizel z tváře.

„No jistě, určitě to zvedla.“ Muž se rozchechtal: „Netušila vůbec, jak k tomu přišla. Myslela si, že to spadlo z nebe.“

„Ale viděl jsi, jak to zvedla?“

„Určitě to zvedla.“

„Takže jsi to neviděl,“ řekl mužík a odtáhl se od svého druha a začal nervózně bubnovat prsty na desku stolu. Náhle sebou trhl: „Takže ona vůbec neví, co to je!“ Zase se předklonil a vyděšeně vyvalil oči: „Vždyť ona neví, co to je!“

Vysoký muž se podrbal v šedivých kudrnách a rozhlédl se:

„Tak kde jsou s tou kávou?“

„Celíčku, proboha,“ vyděsil se mužík, „víš, co se všechno může stát, když neví, co to je? Na něčem jsme se přece domluvili.“

„Ale tohle byla báječná příležitost, Vašíku! Do mostního pilíře narazila nákladní loď, odštípla kus kamene z Karlova mostu, který spadl na loď. Nějaký kluk ten kámen vzal a hodil to po ní. Takže si mohla myslet, že to bylo stovky let…“

„Celíčku,“ skočil mu do řeči mužík, „vždyť to je úplně jedno, co si o tom myslela. Na tom vůbec nezáleží.“

„Tak na čem záleží?“

„Na tom, na čem jsme se dohodli.“

Mužík se v křesílku opřel, položil si ruce přes prsa a zakabonil se. Servírka přinesla dva tácky s kávou a sklenicí vody, ale on zůstal nehybně sedět. Najednou vybuchl: „Měl jsi jí říci, jak s tím má zacházet.“

„Ale takhle to bylo lepší, takhle je to krásný příběh. Spadlo to z nebe, Vašíku!“ Vysoký muž se zasnil a potom se usmál a oči se mu rozzářily: „A to jsem ti ještě neřekl všechno! Na začátku byla švestková pecka, kterou ta dívka hodila do vody. Bude to krásný příběh. Příběh o švestkové pecce.“

„Na tom ale čerta starého záleží, jestli to bude krásný příběh,“ zabručel Vašík a potom ke svému příteli prudce zdvihl hlavu, „vždyť on to neviděl! Určitě to neviděl.“ Rozhodně se natáhl pro sklenici s vodou, důkladně se napil a svěsil truchlivě hlavu. Po chvíli vyčítavě vzhlédl: „Měl jsi jí to přece dát a říci jí, aby se podívala proti světlu. Tak jsme se domluvili, ten záblesk ho měl přivolat. Jedině ten záblesk ho mohl přivolat. Ale teď to leží na zemi, někdo to třeba odkopnul. Možná už je to v kanále. Určitě je to v kanále. Já to věděl, už v noci jsem měl takovou zlou předtuchu, Celíčku. Tu tíži na prsou mám vždycky, když…“

„Ty tvoje předtuchy,“ odfrkl si Celíček.

„Co když to neviděl? Co když si pro to nepřijde?“

„Přijde, uvidíš.“

„Ale jak se to dozvíme?“ Mužík vyskočil: „Neměli bychom se tam podívat? Když jsi to všechno tak… zpackal.“

Celíček strnul a potom řekl ledovým hlasem: „Klidně si zase sedni. Za chvíli ti sám zavolá.“

Mužík nechápavě vzhlédl: „No a co, když zavolá?“

Vysoký muž se ke svému druhovi sklonil: „Když zavolá, tak to znamená, že to už má a bude chtít další. Tak to přece funguje. Máš jeden a hned chceš mít další. Jakmile bude mít ten, který jsem hodil před Markétu, určitě na tebe uhodí. Zařídil jsem to přece tak, aby věděl, že jestli je nejen v Praze, ale na celém světě někdo, kdo má další, tak jsi to ty. Tobě určitě zavolá jako prvnímu a zavolá ti ihned, jakmile to bude mít. Tak nejanči a podívej se raději, jestli máš telefon. Nezapomněl sis jej zase doma?“

Mužík začal třesoucíma se rukama polekaně šátrat po kapsách.

Celíček ho chvíli s vážným výrazem v tváři pozoroval a potom se ušklíbl: „Položil sis telefon na stůl. Máš ho přímo před sebou.“

Vašík po telefonu ležícím na stolku chňapnul, potom jej zas položil, vyndal si brýle z pouzdra a pozorně studoval display černého mobilního telefonu značky Siemens.

Celíček se opět naklonil přes stůl a zlomyslně zašeptal:

„Vzal sis to vůbec s sebou?“

Vašík sebou trhnul a začal opět zmateně prohledávat svůj černý oblek; když došel k levé náprsní kapse, ulehčeně se usmál. Vzápětí mu však úsměv zmrzl na rtech. Černý Siemens na stolku se rozsvítil a kavárnou se rozlehla břeskná melodie z Bizetovy Carmen.

Toreadore smělý, pozor si dej.

[ 3 ]

Markéta váhavě vztáhla ruku, aby sáhla na neuvěřitelný hranol, který spadl z nebe přímo k jejím nohám. Na Karlově mostě, kudy denně chodila! Dříve než se však té podivné věci dotkla, ozval se těsně za ní příjemný bas: „Dovolíte, slečno?“

Bylo to tak nečekané, že zkoprnělá dívka vydechla: „Jistě,“ jak byla vycepovaná z domova, ze školky a potom ze školy, ale nic takového samozřejmě říci nechtěla. Vzápětí se proto zamračila a bleskurychle se vztyčila, aby svůj souhlas odvolala. Když se však obrátila, uviděla jenom záda muže v bílém obleku. Nebyl to ten, který do ní prve vrazil, měl sice také kudrnaté vlasy, ale tyto byly černé jako uhel. Udiveně se za ním podívala, a když znovu sklonila hlavu, zjistila, že prchá s kouzelným hranolem. S jejím hranolem. Zůstal po něm jenom otisk v hromádce písku. Byl sice nezřetelný, ale byl to přece jen důkaz, že se jí to nezdálo, že tam opravdu ten podivuhodný hranol ležel. A ten člověk jej ukradl. Markéta za ním okamžitě vyrazila. Ten chlapík měl smůlu, že byl o hlavu větší než všichni ostatní, takže jeho kudrnatou hlavu neztrácela z dohledu. Bylo to ale zvláštní, protože když ho uviděla poprvé, byl stejně vysoký jako ona, nebo se jí to alespoň zdálo.

„Chyťte ho!“ volala Markéta už asi potřetí, „okradl mě! Ten kudrnatý v bílém obleku, ten s tou červenou kravatou! Ten s tou bradkou je zloděj, chyťte ho!“ Lidem, kteří se k ní obraceli, ukazovala zloděje, který byl před ní jenom pár kroků, ale jen se na ni nechápavě dívali. „Ten v tom bílém obleku! Je to zloděj, copak ho nevidíte?“ Lidé jenom stáli a kroutili hlavami, jako kdyby ho opravdu neviděli.

Když zloděj v bělostném obleku doběhl na konec mostu, zahnul doleva a na příští křižovatce zmizel ve vchodu do hotelu. Tak tady ten darebák bydlí! Markéta měla smůlu, protože se do otáčivých dveří právě hrnula skupina hotelových hostí, takže jí zmizel z dohledu. Když se konečně probojovala dovnitř, zklamaně se rozhlížela po rozlehlé hale, ale náhle se znovu rozběhla. Zahlédla totiž, že se zdržel u recepčního pultu. Než však k pultu dorazila, byl už u schodů, které bral po dvou. Markéta utíkala za ním, takže viděla, jak mizí ve dveřích na konci chodby.

Vzápětí z nich vyšel nějaký muž a spěchal k výtahům. Viděla ho jenom zezadu, ale bylo jasné, že to nebyl ten, koho hledala, ledaže by se v okamžení převlékl do černého kabátu, zhubl, narovnal si vlasy a zmenšil se o hlavu. Rozběhla se v naději, že stihne vběhnout do otevřených dveří, ale než doběhla na místo, byly zavřené a chodba byla prázdná.

Přiložila ucho na dveře, ale uvnitř bylo naprosté ticho. Teď už nikam nespěchala, a tak se opřela o protější zeď, aby se vydýchala. Po chvíli se od zdi líně odlepila a zaklepala na dveře, nejdřív zdvořile, ale potom do mahagonového dřeva bouchala a kopala tak hlasitě, že to muselo být slyšet po celém hotelu. Dveře však zůstaly zavřené. Jediný efekt byl ten, že se na konci chodby objevil muž v červené hotelové uniformě a rychle se blížil k Markétě s výrazem, který nevěštil nic dobrého. Dívka přemýšlela, co mu řekne, ale nic ji nenapadlo, ani když se octl těsně vedle ní a pevně ji uchopil za ruku.

„Pojď dál, Markéto,“ ozval se za ní hlas, který znala z mostu.

Stála na místě jako solný sloup. Jak to, že zná její jméno? Stisk ruky hotelového zřízence okamžitě povolil, a než se stačila otočit po hlase, byla uvnitř a dveře se za ní samy zavřely. Když Markéta vzhlédla, stál před ní muž, kterého hledala, teď však litovala, že se za ním vypravila. Varovné bylo už to, že znal její jméno, ale to nebylo vůbec nic proti jeho obličeji.

Pravé oko měl černé, levé zelené, navíc měl nápadně nesouměrně posazené obočí, vypadal, jako by ho namalovalo nějaké dítě. Ty absurdní rysy však nebyly ani trochu k smíchu, protože bylo jasné, že takhle vypadají odpradávna, snad už od počátku věků. Všechno to bylo ohlazené a jaksi obnošené, a právě z toho šla hrůza, protože bylo jasné, že to je skutečné. Tohle setkání nemůže dopadnout dobře, protože bytost, která před ní stála, není člověk. Bylo to, jako by vedle ní vůbec nikdo nestál, jako by to byl nějaký hologram.

Hostitel se pohrdavě zašklebil: „Jakýpak hologram, prosím tě? Dej s tím pokoj. Přátelé mi říkají prostě Mefistofeles.“

Markéta couvala, až narazila na dveře. Hologram se k ní otočil zády, neslyšně přešel do protějšího rohu a zdvihl sluchátko starožitného telefonu. Ani na chvíli se na ni nepřestal dívat a poslepu vytočil číslo. Tiše s někým pohovořil, ale i když napínala uši, nerozuměla ani jedinému slovu.

Takže je to ďábel, došlo jí konečně, a podlomila se jí kolena.

„Přijde za dvacet minut,“ prohlásil Mefistofeles tiše, když položil sluchátko, „takže máme chvíli čas, abychom se trochu poznali.“

Markéta zůstala stát přilepená na dveře, přestože ji teatrálním gestem vybídl, aby šla dál.

„To tě ani nezajímá, kdo přijde?“ zeptal se.

Markéta zavrtěla hlavou, ale on se jenom zlomyslně usmál:

„Ty si myslíš, že to už nemůže být horší, ale to se zatraceně mýlíš. Vždycky to může být horší. Ale také nemusí, právě v tuto chvíli všechno záleží jenom na tobě.“

Markéta nahmatala za sebou kliku a energicky ji stiskla, nic se však nestalo. Zběsile s ní ještě jednou zalomcovala, ale jenom se potvrdilo, že dveře jsou zamčené. Věděla, že na druhé straně pokoje je okno. Je to přece jenom první patro, za pokus by to stálo. Ale nesmí se tím směrem podívat, aby si to nedomyslel.

„Proč bys vyskakovala z okna?“ zasmál se Mefistofeles.

„Ještě si zlámeš nohy. Můžeš přece kdykoliv odejít dveřmi, ale nejdřív si musíš vyslechnout moji nabídku. Za chvíli přijde návštěva. Kdo to bude ani proč sem přijde, to tě opravdu nemusí zajímat. Nač si zatěžovat svědomí? Já se od pradávna řídím zásadou vrcholového managementu – moji spolupracovníci nesmějí vědět víc, než je třeba, ale to, co mají vědět, musejí znát do posledního puntíku, tam i nazpátek. Zkrátka, já po tobě chci jenom to, abys tady zůstala na začátku, než se pustíme do našeho… no řekněme obchodního jednání. Jakmile si vyměníme několik zdvořilostních frází, dám ti znamení a ty se mě zeptáš, jestli můžeš jít. Já ti to dovolím, pohladím tě po vlasech a políbím na čelo. To je všechno, co od tebe chci. Pět minut tvého času. Jako odměnu ti nabízím, že ti splním jakékoli přání. Co ty na to?“

Markéta zavrtěla hlavou, ale to cizince ani v nejmenším nevyvedlo z míry: „Já vím, co chceš říci. Myslíš si, co z toho ďábel může mít, že tady na chvíli zůstanu? Tak já ti to povím. Naliji ti čistého vína, jak se u vás říká. Už delší čas chystám jistou obchodní transakci, a protože mi na ní záleží, velice rád bych zapůsobil důvěryhodným dojmem. Ty jsi přišla jako na zavolanou. Hned jsem si řekl, když u té schůzky bude krásná dívka s nevinnýma očima, udělám dobrý dojem. A tobě to dneska zatraceně sluší. Sakra, být tak trochu mladší…“ Cizinec vystrčil špičatý jazyk z úst a olízl se, až to nechutně mlasklo. Než se Markéta stačila pohoršit, udělal několik kroků stranou, takže se ukázalo, že za ním je velké zrcadlo. Předtím si toho nevšimla, nebo tam žádné zrcadlo nebylo, ale na tom celkem nezáleželo, protože jí to opravdu slušelo tak, až jí to vyrazilo dech. To je teda něco, vydechla. Pane jo!

Měla na sobě stále svoje oblíbené maskovací kalhoty a seprané vínové triko, byla ještě z léta opálená, takže nad vším zářily její vyšisované tizianově hnědé vlasy, které vždycky na podzim vypadaly jako zlaté. O to ale ani tak nešlo, důležité bylo, že zrcadlo, v němž se viděla větší než ve skutečnosti, všechno perfektně doladilo. Jako by to vůbec nebyl mechanický obraz toho, co je před ním, ale obraz, se kterým si filmoví kouzelníci několik dní hráli na počítačích, aby každý barevný valér, každý stín, každá linka přesně seděly. Všechno bylo dokonale věrné, ale současně neuvěřitelně krásné. Nenápadně se trochu otočila bokem, celkem zbytečně si stáhla tričko, protože přes léto spíš ještě zhubla, ale jenom v pase, nahoře spíš naopak. Když přimhouřila oči, aby lépe uviděla svůj obličej, obraz v zrcadle začal najíždět na detailní záběr, jako by to bylo filmové plátno. Markéta se neudržela a nadšeně vydechla, když uviděla zvětšeninu svojí tváře.

Pokoj náhle potemněl, obraz v zrcadle vybledl a Markéta překvapeně vzhlédla k ďáblovi. Ten lhostejně pokrčil rameny:

„No tak, jak ses rozhodla?“

Markéta místo odpovědi potřetí zalomcovala klikou.

„Jak chceš,“ ozval se mírně, takže k němu překvapeně vzhlédla, „nejsi první ani poslední, kdo nechce nic mít s ďáblem. Charakter. To dovedu ocenit! Není důvod, abychom se rozešli ve zlém. Nic ti na rozloučenou nedám, protože vím, že bys ode mne stejně nic nepřijala, ale jestli chceš, ukážu ti svoji sbírku.“

V Markétě doznívaly obrazy vlastní tváře, kterou před chvílí obdivovala, ale současně v ní jako suchá sláma vzplála zvědavost. Ďábel něco sbírá? Z hlavy se jí vykouřilo všechno, co se až do téhle chvíle stalo. Úplně zapomněla i na to, že držela kliku stále stlačenou dolů, takže když dveře za jejími zády náhle povolily, opět je rychle zavřela. Mohla vyběhnout ven, ale neudělala to. Co tak může sbírat? Určitě ne známky. Nedovedla si ho představit s lupou, jak pečlivě řadí známky do alba. To je přece hloupost, že by ďábel sbíral známky, ale co tedy může sbírat? Lidské hlavy? Ale proč by to dělal? Může mít lidských hlav, kolik chce, o tenhle artikl určitě není v pekle nouze. Sbírat se musí něco vzácného. Co ale může být pro pekelníka vzácné?

„Nechci na tebe naléhat, Markéto,“ předl ďábel „ale návštěva tady může být každou chvíli, takže vlastně už nemám moc času. Musím se ještě převléci, ale jestli opravdu chceš…“

Dívka jako ve snách vešla do vedlejšího pokoje, což byla pánská ložnice, ale ohromná oválná postel se v ní zcela ztrácela. V místnosti byl rotoped a několik posilovacích strojů, takže vypadala spíš jako fitness centrum. Ďábel nablýskanými stroji prokličkoval a vedl dívku do rohu, kde byla kožená pohovka s nízkým oválným stolem se skleněnou deskou. Vedle pohovky byla nízká skříňka s lebkou, ďábel ji vzal do ruky, ale ještě než se Markéta začala bát, opatrně lebku postavil na kraj skříňky a sňal ze stěny olejomalbu zobrazující hon na divočáka, která původně visela nad lebkou.

„Podrž to,“ poručil, a když sklonila hlavu k těžkému obrazu a opatrně usazovala divočáka na pohovku, pekelník bleskurychle namačkal na číselníku kód. Sejf se otevřel a ďábel z něj opatrně vyňal servírovací tác, na kterém byla dřevěná krabice vykládaná slonovinou. Otevřel ji a překlopil ji opatrně na stůl. Ukázalo se, že byla udělána na míru, právě pro sedm přesně takových hranolů, jaký jí na mostě spadl k nohám.

„Vidíš,“ obrátil se k dívce a oči mu v temném koutě žhnuly jako dva uhlíky, „potřebuji novou krabici. S tím, který jsem díky tobě získal dneska, už jich mám osm.“

„Co to je?“ zeptala se Markéta zvědavě, „můžu se na to podívat?“

Hranoly se třpytivě leskly, ale z určitého úhlu byly průhledné, jako by byly ze skla, to už věděla. To, co bylo uvnitř, bylo ještě úžasnější než jejich dokonalý tvar. Neustále se v nich něco měnilo, přelévalo se to sem a tam, až oči přecházely. Ihned pochopila, že to není vůbec náhodné, uvnitř něco gradovalo a něco jiného se naopak tišilo, pulsovalo to rytmicky jako hudba, kterou nelze slyšet. Nemohly však být ze skla, protože jakmile pohnula hlavou, jejich povrch opět zneprůhledněl a vypadal jako zlato. Z jiného úhlu však hranoly vypadaly antracitově černé a z jiného zase kobaltově modré. V pekelníkových rukou se objevil hranol, který dívce ukradl, ale nepodal jí ho. Chvíli se rozhlížel okolo a potom se natáhl pro jeden polštářek z pohovky a položil jej na dívčiny napřažené dlaně.

„Hrany jsou ostré jako břitva,“ varoval dívku s vážnou tváří, „ale to není nic proti tomu, jak se ti zaříznou do duše.“

Markéta se na ně okouzleně dívala, a aniž si to uvědomila, tvář se jí roztáhla do blaženého úsměvu. Úplně zapomněla, kde je, takže sebou trhla, když pekelník promluvil: „Nesmíš se těch hran ani dotknout.“

Překvapeně k němu vzhlédla a teprve tehdy si uvědomila, že jí tu věc podává. Byla lehoučká jako pírko, vlastně vůbec nic nevážila, takže ji málem upustila, protože něco takového nečekala. Nebyla připravená na něco, co vlastně vůbec nic nevážilo, a její napjaté paže samy vyskočily nahoru. Ďábel to však čekal a sevřel její ruce s hranolem do svých snědých prstů s pěstěnými dlouhými nehty.

„Neboj se,“ uklidňoval ji a hranol od ní opět převzal, „to se nedá rozbít, na světě není nic, čím bys je mohla poškodit. Podívej,“ ukázal na jeden ze svých ohromných prstenů, „to je diamant, nejtvrdší nerost.“

Sundal si prsten, lehce přejel drahokamem po hraně toho podivného hranolu a potom šperk podal dívce – i pouhým okem bylo vidět, že se v bílém kameni zatřpytila hluboká rýha.

„Tahle věc pronikne vším, nic jí neodolá. Nikdo jí neodolá. Chápeš už, proč ji musím mít?“

Markéta roztržitě kývla, protože ji nezajímalo nic z toho, co říkal. Fascinovaně zírala na hranoly, jako by tam pekelník nebyl, jako by na celém světě byla jen ona a ty úžasné věci. Nestačilo jí se na ně jenom dívat, chtěla u nich být co nejblíže, chtěla je sevřít v ruce, splynout s nimi. Pekelník jí to však nedovolil, klekl si na zem a láskyplně vyňal ze skříňky hranoly, které držely při sobě, jako kdyby byly slepené. Položil je na tác a pokoušel se k nim přiložit nový hranol, což nebylo lehké, protože plochy se navzájem odpuzovaly. Trpělivě zkoušel všechny možnosti, pracoval beze spěchu, ale také bez jediného zastavení, se špičatým jazykem vystrčeným z úst.

„Na tuto chvíli do smrti nezapomeneš,“ řekl pekelník a podíval se významně na Markétu. Jakmile přiložil k řadě hranolů nový přírůstek správnou plochou, všechny se lehce zachvěly. Současně s tím, jak se nový hranol spojil se svým sousedem, uprostřed se objevila mezera. Přesně pro jeden hranol. Obě řady po čtyřech hranolech však chybějící hranol nějakým neznámým způsobem spojil. Tak pevně, že když pekelník řadu hranolů na jednom konci pozdvihl, vznesla se i druhá čtveřice.

„Vidíš,“ ukázal na mezeru uprostřed, „devátý chybí. Co mi dalo práce a shánění, než jsem získal svých sedm hranolů! Zbývající dva přitom byly celou tu dobu tady, v Praze!“ Mefistofeles se chrčivě rozesmál, jako když automatická pračka odpouští vodu: „To je tedy cool.“

„Co je na tom cool?“ vydechla Markéta, aniž by spustila z hranolů oči, natahovala k nim ruce, ale i když se snažila sebevíc, nehnula se z místa.

„Všechno,“ řekl rozjařený Mefistofeles, ale vzápětí zvážněl. Ukázal před sebe a prohlásil s významně zdviženým obočím:

„A to se řekne, obyčejný hranol! Čtyřstěn vzniklý průnikem hranolového prostoru a vrstvy určené dvěma různými rovnoběžnými rovinami, jež jsou kolmé k podstavě! Tohle jsou ale Hranoly s velkým H.“

Vedle se ozvalo diskrétní zaklepání a ďábel rychle uklidil Hranoly do sejfu. Markéta vzápětí vystřízlivěla. S tónem pekelníkova hlasu a dvorným úsměvem byl v příkrém rozporu pevný stisk jeho levé ruky, neurvale s ní smýkl a přitáhl si ji k sobě. Pravou rukou ji pevně objal okolo pasu, a jakmile zdvihl levici, v níž jí drtil ruku, ozval se odkudsi valčík. Pro housle a orchestr. Mefistofeles s ní elegantně kroužil pokojem, ale tak, že neustále narážela do nábytku, na třetí dobu vždy nějaká ostrá hrana narazila na choulostivou část jejího těla, nejčastěji kotník, koleno, nebo se jí něco zabodlo pod žebra. Když si již myslela, že je jedna velká modřina, takže při příštím nárazu bolestí omdlí, hodil s ní neurvale na bílou pohovku uprostřed místnosti, která byla obrácená ke dveřím, před níž se zčistajasna objevila bílá kovová tabule. Pekelník po ní přejel drápem a rázem se na ní objevil nápis načmáraný ledabyle červenou fixou: A : B = B : (A + B).

„Prostuduj si pozorně ten vzorec, podle něj jsou udělané Hranoly, které jsem ti ukazoval,“ vysvětloval, když odcházel otevřít. Cestou se měnil ve stařičkého tlouštíka s dobrosrdečným obličejem a červenými tvářičkami. Mohl to samozřejmě udělat najednou, ale schválně si nechal svoje uhlově černé kudrny, které vypadaly na tlouštíkově ohromné hlavě komicky, jako nějaká legrační kožešinová čepička.

Markéta se nebavila, nenávistně se na něj dívala, ale Mefistofeles si toho nevšímal a těsně před dveřmi, jakoby na poslední chvíli, sebou trhl překvapením a rychle si přejel hlavu pravou rukou, takže návštěvě již otevřel s nablýskanou lysinou.

Ve dveřích se objevil mužík, který se před hodinou v kavárně u Karlova mostu domáhal turka: „Pan Lou Armstrong?“

„Pan Václav Wagner, nemýlím-li se,“ zahuhňal pekelník, „a já jsem opravdu Lou Armstrong, alespoň jsem si to vždycky myslel.“

„Vy mluvíte česky?“ divil se příchozí.

„Jakpak bych nemluvil? Vždyť jsem taky Čech jako poleno,“ lhal pekelník, „do Ameriky jsem přijel jako Ludvík Řimbaba, ale to nikdo neuměl vyslovit.“

Stařík se nechal vést k pohovce, kde si všiml tabule a Markéty, která nevěděla, jak se má tvářit: „Podívejme, máte tady študentku,“ usmál se a chtěl dívku pohladit po hlavě, ale nakonec celý vyčerpaný klesl vedle ní. Byl tak malý, že musel k Markétě vzhlížet, kdysi byl patrně tlustý, ale teď na něm kůže visela, jako by mu byla o tři čísla větší.

„To je Markétka,“ představil ji Mefistofeles, „moje neteř. Novopečená středoškolačka, ale geometrie jí moc nejde, tak jsme si tu trochu povídali.“

Stařec zamžoural na tabuli a potom si nasadil brýle: „Ano, ano,“ pokýval pleší a opět schoval do odřeného papírového pouzdra své brýle, které vypadaly jako dva skleněné popelníky: „Copak je vám nejasné, študentko? Tři, kteří jsou dva. Proporční systém o třech veličinách, které jsou vlastně dvě, někdo tomu říká zlatý řez, jiný mysterium svaté Trojice.“

Při slově mysterium se Mefistofeles otřásl, zkřivil tvář a v mžiku zmizel v ložnici. Dveře se samy zabouchly ještě předtím, než se Wagner dostal ke svaté Trojici.

„Zlatý řez je takový poměr délky a výšky, který se rovná jedna ku 0,61803 39887 49894 84820 45868 34365 63811 77203

09179 80576…“ Wagner se zamračil: „Dál už si to nepamatuji, ale ono to není důležité.“

„Co je důležité?“ zeptala se Markéta s očima upřenýma na dveře, za nimiž zmizel Mefistofeles.

„Důležité je to, že celý vesmír je založený na jednom jediném čísle, které vyjadřuje tohle číslo, které začíná 0,6. Z čehož vyplývá, že nejen tady na Zemi, ale i na všech ostatních planetách a ve všech ostatních galaxiích znají zlatý řez. A všem se určitě líbí, protože všechny živé bytosti začínají právě tímhle číslem.“ Stařík se zasnil: „Johannes Kepler řekl, že geometrie má dva poklady. Pythagorovu větu a zlatý řez, první má cenu zlata, druhý připomíná spíše drahocenný kámen.“

Markéta svraštila čelo: „Drahokam?“

„Ono to vypadá složitě, ale je to vlastně jednoduché,“ usmál se a chvíli se rozhlížel po místnosti. Potom se mu tvář rozzářila dětinskou pýchou a vyndal opatrně z náprsní kapsy krabičku ze světle hnědého dřeva. Muselo být z nějakého exotického stromu, protože když stařík ruku s krabičkou natáhl k Markétě, uhodila ji do nosu nasládlá, trochu štiplavá vůně.

„Neotevírej ji!“ řekl, když viděl, že chce sundat víko, „jde jenom o tvar víka, jehož hrany jsou ve stejném poměru jako hrany obou kratších stran! Dokonalá ilustrace vzorce, který máš tamhle na tabuli, A : B = B : (A + B).“

Aniž si čehokoli všimli, Mefistofeles náhle seděl vedle Markéty a zeptal se: „Dáš mi to?“ Naklonil se k ní ještě a zašeptal: „Potom budeš moci odejít.“

Než stařec stačil cokoliv namítnout, Markéta pokorně podala krabici pekelníkovi, který po ní chtivě chňapnul a podíval se na návštěvníka: „To jste hodný, že jste Markétce dal váš exemplář.“ Potom se znovu podíval na dívku. No tak, říkal jeho zlomyslný pohled, nechtěla jsi jít ven?

„Mohu jít ven?“ zeptala se poslušně dívka a sklopila zahanbeně oči.

„Jistě, Markétko,“ zahlaholil pekelník, blahosklonně k ní přistoupil a dělal, že ji líbá na čelo, „jen se jdi trochu proskočit, ale brzy se vrať.“ Obrátil se na starce: „To víte, děti. Je to radost i starost. Sestra je v nemocnici, nic vážného, ale nějaký čas si tam poleží s bércovými vředy. Proto jsem vlastně přijel, dívka by musela být sama doma, je sice už dost stará, ale nastupuje právě do nové školy, učí se na zdravotnici, jednou z ní určitě bude skvělá sestřička, tak teď bydlí u mne. Je to tak lepší, mám jistotu, že se jí nic nestane. Víte, jak to dneska na světě chodí. Hotové peklo!“

Markéta už byla u dveří, když pekelník zavolal: „Do oběda ať jsi zpátky, budou šunkafleky!“

„Sbohem, študentko,“ zavolal stařec a nervózně pokukoval po krabici v Mefistofelových rukou. Náhle ho něco důležitého napadlo, podíval se dlouze na Mefistofela v převleku za Lou Armstronga a potom na Markétu. „Zastav se u mne zítra, děvče! Na Masaryčce, zeptej se tam na Wagnera.“

Markéta zdvihla nechápavě obočí, stařec se zamračil a potom se rozesmál: „Ale ne. Mezi bezdomovci bys mě nenašla. Mám tam nahoře docela slušné apartmá, lepší než prezident na Hradčanech.“ Smál se, až se za břicho popadal, ale v očích měl strach a neustále pošilhával po Mefistofelovi a hlavně po krabičce, o kterou asi přišel, protože pekelník si ji strčil do kapsy: „Tak zítra přijď, budu tě čekat. A než za sebou zavřeš dveře, podívej se dobře na ten rám! He, he, he,“ křečovitě se zasmál, „taky zlatý řez! Tak zítra, na Masaryčce, přijď určitě.“

Markéta se na rám nepodívala a zabouchla za sebou dveře, že málem vyletěly z pantů. Stála na prázdné chodbě, která voněla drahým nábytkem a čistě vlněným běhounem, jehož tmavě zelený povrch lákal, aby si na něj člověk lehl. Tím spíš, že se chodbou právě prohnal svěží vzduch, jak někde v hloubi hotelu otevřeli okna dokořán. Teplý a voňavý vánek ji něžně pohladil, jako by ji chtěl utěšit. Byla volná, mohla jít, kam chce, ale neměla z toho ani trochu radost.

[ 4 ]

V hotelové hale se v ranním slunci zatřpytily křišťálové lustry, oslnivě se blýsklo zlaté kování a v rohu rudě žhnula nekonečná mramorová deska recepčního pultu. Panovalo tu vznešené ticho, protože všechny zvuky tlumily bílé koberce, křesla a pohovky z tmavě zelené kůže. Jestliže dovnitř přece jenom něco z ulice proniklo, dubové obložení stěn a stropu plebejský rámus zušlechtilo. I sebeprotivnější dětské vřeštění tu znělo jako šumění horského potůčku. Markéta si ničeho z té vybrané elegance nevšimla, protože halou prolétla jako kulový blesk, a zastavily ji až otáčivé dveře, do nichž ze všech sil tlačila, aby byla o pár vteřin dříve venku. Třídílné dveře se však pohybovaly hlemýždím tempem, protože zbývajícími výsečemi vcházeli dva mladíci a ten poslední dveře naopak zpomaloval. První šel mladík se psem, který Markétu ráno tak zaujal na Karlově mostě, ale prošli okolo sebe, aniž si to uvědomili. Markéta měla hlavu skloněnou k podlaze a mladík naopak nedočkavě natahoval krk. Jako poslední se loudal Filip s čepicí naraženou tak, aby mu kšilt zakrýval obličej.

Mladík se psem vyhlížel už od dveří muže, který nyní stál u recepce. Byl to ten, kterého Markéta zahlédla, jak vychází ze dveří apartmánu, v němž se setkala s Mefistofelem. Muž právě okolo stojícímu hotelovému personálu významně ukázal na velkou žlutou obálku ležící na mramorovém pultu. Byl štíhlý, stál s hlavou vztyčenou, ale byl to již stařec s propadlými tvářemi, které nechaly vyniknout orlímu nosu. Starcova vzpřímená silueta byla důsledkem anatomické anomálie; již jako dítě vypadal, jako by spolkl pravítko. Tehdy ve württenberském Knittlingu to byl malý Johannes. Johannes Faust. Ale nikdo se už na něj v Knittlingu nepamatuje, protože to bylo před více než půl tisíciletím. Nikdo by mu tolik let nehádal a k mladistvému dojmu přispívalo, že se okolo sebe rozhlížel chytrýma černýma očima, které byly přes pokročilý věk stále lesklé, černé jako uhel.

„Ahoj, tati,“ zahlaholil na celou halu mladík se psem, který také přitahoval pozornost, ale ze zcela jiných důvodů než Faust. Na rozdíl od autoritativního vystupování muže, kterého nazýval svým otcem, zaujal naopak nerozhodností. Každou chvíli se bezdůvodně shrbil a klopil oči k podlaze, když se opět narovnal, nervózně těkal pohledem okolo, ale když se na něj někdo zpříma podíval, rychle uhnul očima. Našlapoval neustále na špičky, jako by se nemohl rozhodnout, jestli vůbec po tomto světě chce chodit.

„Buď zdráv, Davide,“ odpověděl Faust tak tiše, že to mladík nemohl slyšet, ale jeho pes chytře zastříhal ušima. David cestou k recepčnímu pultu dychtivě nasával všechen ten přepych okolo sebe. Laskal se pohledem se vším, co normální hoteloví hosté vůbec nevnímají, nevynechal ani pojízdné stojany na zavazadla. Vypadaly jako zlaté klece obřích papoušků a trpělivě čekaly v rohu na další kožené kufry a blýskavé vaky s kožichy, David je však nepřehlédl a povzbudivě se na hlouček stojanů usmál. Když dorazil k recepčnímu pultu, nechápavě sledoval, jak otec se smrtelně vážnou tváří kvůli něčemu peskuje ředitele hotelu, službu konajícího vedoucího recepce a jeho tři kolegy.

„Tati,“ zatahal jej za rukáv, „za chvíli jsem zpátky, podrž mi, prosím, Nikiho.“

Faust byl zabraný do hovoru s ředitelem a roztržitě k synovi vzhlédl, ale vodítko přece jen převzal, takže David mohl odběhnout na toaletu. Již za několik vteřin toho trpce litoval a neustále si potom lámal hlavu tím, co se tu stalo, a hlavně, proč se to muselo stát právě jemu. Někdo tam za ním musel vběhnout, i když vůbec nic neslyšel a nikoho si nevšiml. Jen za ním zaklaply dveře, někdo ho zezadu popadl, jednou rukou mu zacpal ústa a druhou mu zkroutil ruku za zády tak, že mu bolestí vhrkly slzy do očí. Neznámý s ním neurvale smýkal přes ohromnou umývárnu do prostorné kabinky pro invalidy, kde ho u záchodu srazil k zemi. Teprve tam mu sundal ruku z úst, ale jenom proto, aby ho bleskurychle uchopil za vlasy a nacpal mu hlavu do nablýskané porcelánové mísy. David nemohl volat o pomoc, ani kdyby chtěl. Neznámý útočník mu totiž brutálně stlačil obličej až těsně k louži namodralé vody, čímž mu dal jasně najevo, že ho může kdykoli utopit.

„Opovaž se jí jenom dotknout a já tě utopím jako kotě,“ zasyčel mu u ucha překvapivě klidný hlas. Na důkaz, že to myslí vážně, mu stlačil hlavu tak, že bolestivě narazil na bělostnou stěnu mísy.

David zuřivě zavrtěl hlavou, protože nic nechápal. Neznámý mu přitiskl obličej ke studenému porcelánu a spláchl. Když voda páchnoucí dezinfekcí odtekla, znovu klidně prohlásil: „Však ty moc dobře víš, koho myslím, ty sráči.“

Vzápětí tlak povolil. David rychle vstal, čehož neznámý využil a zasadil mu prudkou ránu do břicha, až se zlomil v pase, potom ho ještě seshora uhodil do zátylku tak, že se svalil na sněhobílé dlaždice.

[ 5 ]

„Co je to s tebou?“ zeptal se Faust mladíka, který hleděl zasmušile do země.

David k němu vzhlédl a pokusil se o úsměv: „Co by se mnou bylo?“

Faust s rukou na klice se na něj udiveně podíval, už se však dál neptal a otevřel dveře do svého apartmá. Jakmile Faust uviděl Mefistofela, který seděl u prostřeného stolu ve výklenku u okna, ihned na syna zapomněl. Pekelník si jeho příchodu nevšiml a četl si dál noviny, nebo to alespoň předstíral a jenom zamával směrem ke dveřím rukou s nakousnutým chlebíčkem s roastbiefem a cibulí. Faust mlčky došel ke stolu a na talíř s horkou omeletou, který ležel před pekelníkem, vztekle hodil žlutou obálku. Byla už otevřená a vyklouzl z ní svazek papírů. Byly bílé jako padlý sníh.

Mefistofeles obálku vzal mezi dva prsty a teatrálně ji hodil přes pokoj do koše na odpadky, kam neslyšně zajela: „Chtěl jsem vás trochu pobavit, věděl jsem, že když si budete obálku vyzvedávat, určitě toho využijete k výchově hotelového personálu. Byl jsem u toho, když jste jim výslovně zakázal, aby pro vás přebírali zásilky, na nichž není uvedený odesilatel. Mohu vám to kdykoli dosvědčit.“

„O nic jsem se tě neprosil,“ zabručel vztekle Faust.

„Takový malý žertík a vy se hned čertíte, pane doktore. Já jen, aby bylo veselo…“ řekl s podlézavým úsměvem pekelník. Jeho slova zanikla v prudkém kašli. David jej v sobě dusil tak dlouho, až dostal ošklivý astmatický záchvat. Donutil jej, aby se posadil na velkou pohovku ve tvaru U stojící uprostřed místnosti. Oba muži se k němu obrátili.

„David mi dělá starosti,“ řekl zachmuřeně Faust, který rázem zapomněl na obálku, která jej tolik rozčílila.

Mefistofeles otráveně vstal, přeskočil bravurně pohovku do stoje spatného, rázně se otočil a poručil mladíkovi, aby si sundal tričko. Přisedl si k němu a přitiskl špičaté ucho hustě porostlé černými chlupy na jeho bledá záda s vystouplými žebry.

„Odkašlej si,“ poručil. David se suše rozkašlal, až se celý roztřásl. Mefistofeles chvíli pozorně poslouchal smršť, kterou to vyvolalo v mladíkových plících, a potom se napřímil.

„Obleč se,“ řekl a hodil mu tričko tak, aby je David nechytil, takže přistálo u nohou jeho otce. „Nevypadá to zle,“ obrátil se na Fausta, „ale musíte počítat s tím, že změny ročních dob jsou pro astmatiky vždycky nepříjemné. A tady obzvlášť!“ Mefistofeles se zhnuseně podíval z okna. Měli sice nádherný výhled na řeku a na Hrad, ale nad tím vším se právě stahovala temná mračna.

Otec zdvihl tričko a přetáhl je nemotorně synovi přes hlavu.

„Nechceš si se mnou zaběhat?“ zeptal se zlomyslně Mefistofeles obtížně dýchajícího mladíka. „Poběžíme jenom takový malý okruh, přes Mánesův most, nahoru Nerudovkou a potom nazpátek do hotelu,“ škádlil mladíka, který se však jen pohrdavě ušklíbl. Pekelník přesto pokračoval ze svojí ložnice, kde se bleskurychle převlékl: „Na Karlově mostě si můžeme zacvičit, bude totiž pořádný liják. Most bude úplně prázdný.“

Vyběhl v joggingové soupravě NIKE a ihned se začal rozcvičovat na velkém perském koberci. Nejprve si protahoval nožní svaly, udělal několik dřepů a potom začal klusat okolo místnosti.

Otec si ztěžka sedl na bílou pohovku vedle syna a obrátil se na Mefistofela: „To mu opravdu nemůžeš pomoci?“

Ten zezadu elegantně přeskočil pohovku, dopadl sounož a sedl si na druhý konec. Podíval se dlouze na Davida, který seděl se ztrápeným výrazem mezi ním a Faustem: „Momentálně bereš pouze jednou denně Zodac? Mohli bychom zvýšit dávku, ber jej klidně třikrát denně. A jakmile se zase dostaví dušnost, ihned si foukni Berodual, musíš ho ale pořád nosit s sebou. Říkal jsem ti to už včera!“

Mefistofeles neztrácel při konzultaci čas, natáhl nohy a procvičoval si chodidla. Jen tak mimochodem žaloval otci: „Zase si ho s sebou nevzal.“

Otec se na syna zamračil a vstal z pohovky, která se začala nepříjemně natřásat, jak Mefistofeles cvičil: „Abych byl upřímný, čekal jsem něco jiného než pilulky. Copak si nedokážeš poradit s banálním astmatem?“ Potom ještě dodal ironicky:

„S tvými možnostmi!“

„Ty nejsou neomezené a vy to víte. Na to jsem vás předem upozorňoval. Jinak jsem vám ovšem cele k službám,“ uklonil se uctivě Mefistofeles, ale potom dodal nepokrytě pohrdavým tónem: „… pane doktore.“

V rukou se mu objevil objemný šanon, jehož zažloutlými listy začal neurvale listovat, takže se k jeho nohám každou chvíli snesl utržený roh nebo dokonce celá stránka. Po chvíli fascikl zaklapl, až se z něj vznesl oblak prachu, který si to neomylně namířil přímo k Davidovi, který se znovu rozkašlal. Pekelník ustaraně zavrtěl hlavou a fascikl zasunul do mezery ve zrezivělé polici se zbytky bílého emailu, která se odkudsi snesla a s kvílivým skřípáním přistála vedle sedací soupravy. Přejel úřednickým gestem po ohmataných papírových hřbetech, na nichž se opakovalo FAUST, JOHANNES, a vyndal útlý svazek: „Tady to máme! Prosím, čtěte sám, paragraf sedm…“ Když se jeho pán ke čtení neměl, zarecitoval složitou právní formulaci, která zjednodušeně řečeno říkala, že Mefistofeles splní každé přání, které by mohlo přispět k tomu, aby byl klient naprosto šťastný. Bude proto svědomitě pečovat o jeho zdravotní a duševní stav, ale ujednání se nevztahuje na děti počaté zákazníkem po datu podepsání smlouvy.

Faust mávl znechuceně rukou: „To je všechno?“ Mefistofeles teatrálně rozhodil ruce. Svazek smlouvy, z něhož četl, i celá police plná ohmataných šanonů ihned zmizely.

„Víte, že jsem vám cele k službám, ale to, co ve smlouvě není výslovně uvedeno, prostě nemohu udělat, i kdybych sebevíc chtěl. Navíc bych chtěl zdvořile připomenout jednu věc.“ Mefistofeles se nadechl, zavřel oči a oddrmolil: „Jestliže vás už celá tato záležitost omrzela, stačí jednoduše říct, že jste šťastný, a budeme to mít oba za sebou. Uf.“

Pekelník se k Faustovi přitočil a zašklebil se podlézavě: „Už mne nikdy neuvidíte.“

„A budu se navěky smažit v pekle,“ zabručel Faust.

„Jak je ctěná libost, jako bych nic neřekl.“ Mefistofeles se Faustovi uctivě uklonil až k zemi. Díval se při tom na Davida, uličnicky se šklebil a ukazoval mu, že na obou rukou má zkřížený ukazovák a prostředník. Mefistofeles se narovnal a roztáhl tvář do dobráckého úsměvu: „Vždyť já si už život bez vás nedovedu ani představit.“ Vzápětí se zatvářil účastně: „To je starostí, viďte, pane doktore.“ Tvářil se stále vážně, ale v koutcích úst mu pocukávalo potlačovaným smíchem: „A to se od nynějška chcete tak pečlivě starat o všechny svoje děti?“ Pekelník to již nevydržel a rozchechtal se, potom opět zvážněl a sklonil se k Davidovi: „Víš ty vůbec, kolik má pan doktor synů? Pět set šedesát. Nemluvě o dcerách.“

David překvapeně vzhlédl k otci, který položil nemotorně ruku na mladíkovo rameno, aniž by se na něj podíval. Chtěl se ho dotknout, ale protože to bylo vůbec poprvé, kdy se některého ze svých dětí tak důvěrně dotknul, ihned se vlastního gesta zalekl. Celý ztuhnul a předstíral, že si synovo rameno spletl s opěradlem pohovky.

Mefistofeles sousoší otce a syna posměšně pozoroval: „Máte zcela pravdu, chlapec je študijní typ, mohl byste z něj mít radost. Ale co čert nechtěl, trochu moc nemocný. Měl jste pět set šedesát synů zdravých jako řípa, z nichž tuším dvacet čtyři žije dodnes. Ausgerechnet právě tenhle mrzáček ve vás probudil otcovské city.“

Faust se neudržel a pevně stiskl Davidovo rameno, chystal se něco říct, ale pekelník ho předešel: „No nic, to jsou ty paradoxy lidské existence. Srdce si holt nenechá poroučet. Já jenom, aby vám ten chlapec… vydržel.“ Lítostivě se podíval na mladíka, ale jeho oči se smály: „Ostatně tady máte ještě Markétu.“

Davidovi bylo, jako by ho někdo bouchl do zad, a chvíli to vypadalo, že se opět rozkašle, ale naštěstí se mu podařilo v samém zárodku astmatický záchvat zažehnat. No jistě, ten neznámý šílenec určitě myslel Markétu! Takže to nebyla náhoda, zatímco on na Karlově mostě čekal na nic netušící sestru, byl tam někdo třetí. Někdo ho sledoval, jak vyhlíží Markétu, takže mu bylo jasné, že bude ihned vědět, o koho se jedná, když mu přikáže, aby se k ní nepřibližoval!

Kdo by to mohl být? Někdo, kdo chce Markétu chránit? Ale vždyť musel vidět, že jí David nechce nic udělat. Co když je to naopak? Co když někdo nechce Markétu ochránit, ale naopak jí ublížit? Možná by na něco přišel, ale pekelník právě přiložil obě ruce ke tvářím, vykulil oči a začal hulákat.

„Jak ta vás okouzlila, pane doktore, když jste ji tuhle uviděl! To je holka, co? Krev a mlíko. Ta je zdravá až moc. Má to ale háček, že? Ono to s dcerami není tak jednoduché jako se syny, že ano, tatínku? Otcové nikdy nevědí, jak na svoje dcery, všichni jsou z nich úplně bezradní, ale z toho si nic nedělejte, pane doktore. Ty malé vydřidušky umějí otcových slabin dokonale využívat, protože do sebe sají všechno špatné, co o otci jejich matky kdy řekly. Jako houby, pane doktore. Na rozdíl od matek však dcery s otcem nemají slitování. A jak jsou pomstychtivé! Tím spíš, když takový tatínek zmizí ještě předtím, než se dceruška narodí, že?“

„Nech toho,“ řekl Faust otráveně a podíval se na Davida, který mezitím přešel k oknu a díval se ven. Když se Faust chtěl znovu obrátit k Mefistofelovi, všiml si dobře, že se na okenní tabulce odráží Davidův zamyšlený obličej. „Mlč už konečně!“ obořil se proto na pekelníka.

Mefistofeles měl dnes výbornou náladu, a tak nebyl k zastavení: „Nejhorší je, když takovému tatíkovi najednou rupne v bedně, dceruška se jmenuje dejme tomu Markéta a tatínek se už vidí, jak se k němu vrhne, obejme ho a sladce zašveholí, jak je šťastná, že se tatík vrátil a budou už navždy spolu. Jenže právě tohle dcerušky nikdy neudělají.“

„Přestaň s těmi žvásty!“ rozčiloval se Faust.

Mefistofeles vykulil oči a dal si ruku před ústa, ale pokojem dál zněl jeho hlas, jako by mluvil do nádražního rozhlasu: „Tahle Markétka je navíc tak trochu delikventka. Nechci být špatným prorokem, ale tuhle holku čeká kriminál, jako její matku. Alespoň si pan doktor může být jistý, že je po něm. V té holce se Faustova krev nezapře. Jeden malér za druhým.“

Faust se neudržel a vykročil výhrůžně k Mefistofelovi, který si ho však nevšímal. Pomalu si svlékal joggingový úbor, a když byl zcela nahý, zaujal startovní pozici a zaječel: „Chtěl jsem vám jen dát několik rad do života, ale když není zájem, nebudu se vnucovat!“

Pekelník zašilhal k Davidovi, potom k vedlejšímu oknu a nakonec k Faustovi, načež řekl uctivě: „S dovolením, teď bych si trochu zaběhal. Za předpokladu, ovšem, že si již nebudete nic přát.“

Velké francouzské okno se samo otevřelo a v pokoji to zavonělo blížící se bouřkou, pekelníkovi se rázem rozsvítily oči:

„Krása! Už hřmí.“

Rozeběhl se a vyskočil oknem ven.

[ 6 ]

Dokořán otevřeným oknem vrazil do místnosti prudký poryv větru, neurvale zalistoval knihou, která ležela na stole před pohovkou, a rozhoupal křišťálový lustr, až zazvonil na poplach skleněnými lístky. Faust vstal, okno zavřel a vrátil se na pohovku k synovi. Asi by mu měl něco říct. Otcové asi něco říkají svým synům, když s nimi zůstanou o samotě. Odkašlal si a obřadně prohlásil: „Ty nejsi ve škole?“

Mladík zdvihl oči v sloup: „Tati!“

„Je už září, ne? A škola přece začíná v září!“

„To jo, ale…“

„Já vím, málem bych zapomněl,“ rychle se omlouval otec, „tvoje třída je přece na soustředění a přijedou až za měsíc.“

„Za týden,“ opravil ho mladík, odkašlal si a s obavou v hlase se zeptal, „přijdeš k nám v sobotu?“

„Ještě nevím,“ kroutil se Faust a potom dodal, „určitě se u vás brzy stavím.“

„Slíbil jsi, že přijdeš a zůstaneš u nás do neděle!“ naléhal mladík.

Faust rozhodně vstal, ale mladík zůstal sedět, protože vycítil vhodnou chvíli k vyjednávání.

„Tati,“ zeptal se pokorně a udělal velice nemocný obličej, „nemohl bych jít s tebou?“

„Proč? Minule jsi o tom přece nechtěl ani slyšet.“

„Ale to bylo minule!“ zvolal David.

„Co se od minule změnilo?“

David chtěl něco říci, ale potom si to rozmyslel a jenom se zeptal: „Tak mohu?“

„Vyloučeno,“ rozzlobil se otec.

„Tati,“ škemral syn.

„Udělal jsem chybu, že jsem tě přemluvil, abys tam šel se mnou,“ prohlásil otec mnohem méně rozhodným tónem, „nechápu, proč jsem to vlastně udělal.“

Nemluvil pravdu, protože to velice dobře chápal. Všechno ho v poslední době hrozně dojímalo. Starobylé hrady, tichý déšť, ptáci krčící se pod listy, polámané hračky, zapomenuté deštníky, nedopité sklenice, pomerančové slupky, štěňata a nejvíc děti. Jeho děti. Faust přešel k oknu a díval se na rychle se měnící panoráma Hradčan a Letné, které již bylo na levé straně rozmazané dešťovými šmouhami.

„Niki už nebude rušit, budu ho pořád držet na vodítku!“ sliboval syn, který již samým nadšením zapomněl na své astma.

Otec nic neříkal a odhrnul v ložnici perský koberec, měl pod ním nakreslený obrazec plný klikyháků. Je to tak, taky ho už všechno unavuje. Pořád ty samé pohyby, ty samé klikyháky, stále stejné magické formule! Pozorně studoval, jestli se nějaký znak nesmazal, když prohlídku skončil, vzal beze slova mladíka, který držel v náručí psa, a postavil jej na jeden ze tří navzájem složitě propojených pentagramů, potom devětkrát obrazec obešel a stoupl si tak, že měl každou nohu na jednom ze dvou zbývajících pentagramů. Automaticky oddrmolil tisíckrát opakovanou formuli a ložnice byla prázdná. Čísi neviditelná ruka rozvinula koberec, takže křídový obrazec zase zmizel. Někdo ještě popotáhl za jeden roh a potom za druhý, aby koberec narovnal.

„To se takhle musí dělat?“ zeptal se hlas Fausta juniora.

„Nemusí,“ odpověděl hlas Fausta seniora od země.

„Tak proč to děláš?“

„Co proč dělám?“

„Proč ten koberec uhlazuješ?“

Až když poslední vráska zmizela a koberec byl dokonale hladký a vyrovnaný přesně podle čela postele, otcův hlas se ozval vedle Davida: „Proč chceš jít se mnou? Půjdu se zase podívat k Markétě, tam tě to nebude bavit.“

„Bude.“

„Proč?“ zeptal se Faust a představil si, jak by to bylo hezké, trávit s nimi večery, poslouchat jejich láskyplné škorpení.

„Je moc hezká.“

„Jak to víš?“ zeptal se Faust.

„Dneska ráno jsme se náhodou potkali, teda ne tak docela náhodou. Čekal jsem před jejím domem a potom jsem šel za ní. Na Karlově mostě mi Niki zase utekl, ale docela se mi to hodilo. A ona ho chytla, tak jsme se seznámili.“

„Řekl jsi jí, že jsi její bratr?“ zeptal se Faust. David vehementně zavrtěl hlavou: „Neřekl.“

„Takže neví, že jsem váš otec?“

„Vždyť jsme spolu vůbec nemluvili. Ale máš pravdu, možná bychom jí to neměli říkat, určitě to tak bude lepší,“ naléhal mladík, „neřekneme jí to a basta.“

„Proč?“ řekl Faust, „proč by to tak mělo být lepší?“

„No, je to přece ženská a ty berou tyhle věci hrozně osobně.“

„Jaké věci?“

„Já nevím, jak bych ti to vysvětlil,“ David nasadil světácký tón, „já ti například nemám ani trochu za zlé, že ses tu šestnáct let neukázal. Jsme přece oba muži, takže velice dobře víme, jak to na světě chodí. Muž se nechce vázat. To je jeho přirozenost, s tím se prostě nedá nic dělat…“ David se zarazil a po chvíli dodal, tentokrát tónem odpovídajícím jeho věku a situaci:

„Máma je úžasná, má porozumění… je fakt dost dobrá.“

„Ona ti něco o mě říkala?“

„Jo,“ řekl shovívavě David, „často jsme teď o tobě mluvili, když ses k nám vrátil. Bere tě zkrátka takového, jaký jsi, se všemi chybami,“ ihned však rychle dodal, „a se všemi přednostmi, samozřejmě.“

Faust by si to o těch přednostech rád poslechl, ale to by si také možná musel poslechnout něco o chybách, takže se raději vrátil k Markétě: „Ale já bych chtěl, aby Markéta věděla, že je moje dcera. Já chci, abychom spolu byli jako každá jiná rodina.“

„Jako každá jiná rodina?“ vyděsil se David. „Jo, samozřejmě, to by bylo super. Už se na to moc těším,“ řekl bezbarvě.

„No tak vidíš,“ prohlásil Faust, „ale abychom byli rodina, tak jí přece musím říci, že jsem její otec.“

„Ale budeš to mít zatraceně těžký,“ varoval ho David, „to nebude jako se mnou!“

Faust mlčel.

„Hele, tati,“ vyhrkl David a z jeho hlasu bylo jasné, že ho ta myšlenka nadchla, „nešlo by to zařídit tak, že bychom Markétě třeba řekli, že my dva vlastně nejsme sourozenci? Možná by ti to pomohlo… vlastně by to celou situaci vyřešilo!“

„Jakou situaci? Co by to vyřešilo?“ zeptal se Faust, „jak bychom, prosím tebe, mohli být rodina, kdybych já nebyl váš otec?“

„No, já jsem myslel,“ zarazil se David, protože vlastně nevěděl, jak to myslel, „třeba, že bych já byl syn mojí matky a někoho jiného… zatímco Markéta by byla tvoje dcera, kterou jsi vyženil.“

„To bych potom nebyl ani tvůj, ani její otec,“ prohlásil Faust suše.

„No jo,“ hlesl sklesle David, „ono to má nějaké mouchy.“

„Ale hlavně vůbec nechápu,“ pokračoval Faust, „jak by to pomohlo k tomu, abychom se my dva s Markétou dali dohromady jako otec a dcera.“

„Zapomeň na to,“ hlesl David, „to byl jen takový nápad.“

[ 7 ]

Když Faust a David dorazili ke dveřím Markétina bytu, syn chtěl něco říci, ale otec mu jemně zacpal ústa. U dveří totiž zastihli Markétinu matku, která vycházela ven. Podívala se do objemné kabelky, jestli tam má cigarety, a chystala se zavřít dveře. Když se Faust protahoval do jejího bytu, pozorně si ji prohlížel, až se ohlédla a překvapeně otevřela ústa. Odkud se bere ten zvláštní průvan, který byl skoro jako lidský dech? A něco jí připomněl. Nechápala, co se to děje. Chodba byla prázdná, ale přesto měla intenzivní pocit něčí blízkosti. Zavrtěla hlavou, nadhodila si rukou zplihlé vlasy, zaklapla dveře a v zámku zarachotil klíč.

Otec a syn ještě chvíli zůstali stát v předsíni, takže slyšeli, jak v tichém domě bouchly těžké domovní dveře. Faust stál jako přikovaný. Kde je ta krasavice, kterou kdysi všichni obdivovali? Jenom její vůně a zrzavé vlasy z ní zůstaly. Všechno ostatní je v troskách a vůbec nejhorší bylo to, co se někdo snažil opravit. Umělé zuby, které vypadají, jako by byly o číslo větší, a zbytky červeného laku na nehtech. Stříbrný náramek na noze zplihle visí, jako by jej tam někdo zapomněl. Faust to už zažil tisíckrát, ale pokaždé ho zarazilo, jak zle se roky na ženách podepíší.

Syn se ihned vydal do hloubi bytu, ale otec zamyšleně zamířil přímo do dveří naproti vchodu, prošel kuchyní plnou mdlého zápachu a vstoupil do Markétina pokoje. Tyhle pokoje Faust dobře znal, před sto lety v nich spávaly služky, někdy i dvě.

Byla to nudle, kam se moc nábytku nevešlo. U úzkého okna stál odřený psací stolek a v rohu šatní skříň. Na bok šatní skříně bylo přilepené čelo postele, která vyplňovala zbytek zdi naproti dveřím, a vedle postele se tyčila police, takže všechny stěny byly zaplněné nábytkem. Nad postelí visely dva velké černobílé plakáty. Na menším byla fotografie sešlého dědečka a babičky, stáli opřeni o hole ve špinavém koutě nějaké zastrčené uličky a mezi nimi se na bedně od banánů naparoval kohout, patrně jejich jediný majetek, který nyní museli prodat. Nad fotografií se černal nápis tučnými písmeny Adoptujte dědečka a babičku. Větší plakát byl s Indiánkou, velké orlí péro jí z větrem rozcuchaných vlasů viselo až na rameno, stála tam zachumlaná do dlouhého pláště s geometrickým vzorem. Upřeně se dívala na příchozího z ohromného balvanu, odněkud ze Skalistých hor.

„Až bude vykácen poslední strom, otrávena poslední řeka, chycena poslední ryba, bílí lidé poznají, že peníze se nedají jíst,“ ozvalo se od dveří.

„Staré indiánské přísloví,“ poučoval otec a v duchu se podivil, odkud to ví. Potom si zahanbeně uvědomil, že jakmile vešel do místnosti, přečetl si to pod textem, který syn odrecitoval.

„Viděl jsi tu zaprášenou sbírku na okně v kuchyni?“ zeptal se mladík nadšeně, „jsou to přece všechno figurky z vajíček s překvapením. Ale jedna je úplně nová! Kdo to tam dává, Markéta? Vždyť už je na to velká. To je teda hustý.“

„Co, prosím?“

„No já… to,“ zakoktal David, „myslím to obecně, jako že je zajímavé se dívat do cizích bytů.“

„Cizích bytů? Tebe zajímají cizí byty?“

„Intelektuálně, samozřejmě,“ vyhrkl mladík a horečně přemýšlel, proč by ho mohly zajímat cizí byty, když ho ve skutečnosti zajímala jenom Markéta.

„Intelektuálně?“

„No… jak cizí lidé žijí, co je zajímá, jaké mají zvyky a tak. Můžeš si představovat, jak asi ve skutečnosti vypadají a jaký mají hlas. Potom si na ně můžeš počkat! To je přece úžasný, jako kdybys přečetl nějakou knihu a mohl jsi pak navštívit lidi, o kterých se tam píše. V bytě můžeš číst jako v knize,“ uzavřel mladík triumfálně svůj výklad.

Otec mlčel, protože v případě Markéty synova teze moc neseděla. Podle knížek, CD přehrávače s kupou cédéček, spousty hloupostí na polici a plyšových hraček v posteli bylo jasné, že je to pokoj šestnáctileté dívky. Ale celý pokoj byl překvapivě holý, jako by se před chvílí nastěhovala, přestože tu žila od narození. Tu neosobní strohost podtrhoval černobílý plakát s Indiánkou. Ten, kdo v tomto pokoji žil, se o přírodu a divochy ani v nejmenším nezajímal. Na poličce nebyla jediná šiška, nic přírodního. Jen za oknem byl truchlivý květináč s dávno uschlou kytkou.

V Markétině psacím stolku byla jediná zásuvka, kvůli které vlastně dnes přišel, protože si ji minule zapomněl prohlédnout. Neskrývala však žádná dívčí tajemství. Faust tam našel krabici od bonbonů se školními fotografiemi, vysvědčeními a se dvěma diplomy z atletických závodů, svazek všech pohledů a dopisů, které kdy dostala. V zásuvce byly roztodivné suvenýry, z nichž nebyl moc moudrý.

Faust vzhlédl, protože Markétina postel zapraskala, jak si na ni jeho syn sedl.

„Co tam hledáš, tati?“

„Deník,“ řekl roztržitě Faust.

„Proč deník?“

„Já si dodnes píšu deník,“ řekl Faust a vzhlédl k mladíkovi, „byl jsem v Knittlingu první…“

„Vážně?“

„Ale brzy si už deníky psal kdekdo,“ Faust byl obrácený k synovi, ale pravou rukou se opět začal probírat zásuvkou své dcery.

„Panečku, co by za to všichni dali, aby si tohle mohli přečíst! Faustův deník…,“ mladík se tou představou nadchl, „kolik by to bylo dní, schválně, tati, kolik? Deset tisíc?“

„No, já si zapisuji jenom průběh svých experimentů, což není moc zábavné čtení. A co ty? Píšeš si deník?“ zeptal se otec a opět se sklonil nad zásuvku.

„Chtěl bych, tati. Viděl jsem včera u Anděla digitální deník. Úplná novinka, kameru si můžeš připnout třeba na košili a tak filmuješ všechno, co vidíš. No a můžeš k tomu cokoliv napsat, nebo namluvit. Chtěl jsem si to dneska koupit, tedy kdybys mi na to dal peníze, tak bych si to koupil.“

„Co by sis tam dneska zapsal?“ zeptal se Faust, když zavíral zásuvku Markétina stolu.

„Napsal bych, že je pondělí a že se nic nestalo, kromě toho, že já a otec jsme neviditelní a sedíme v pokoji mojí sestry, se kterou se táta ještě nikdy v životě nesetkal. Takový ty obyčejný věci.“

Faust pustil syna z hlavy, protože si náhle uvědomil, že v pokoji něco podstatného chybí. V místnosti není žádné zrcadlo! Byl už v tisíci pokojů ve všech koutech světa, takže věděl, že v dívčím pokoji prostě musí být zrcadlo. Teprve tehdy otevřel skříň, a jakmile nakoukl do jejích pootevřených dveří, bylo mu jasné, že toto je srdce Markétina pokoje. Skříň byla po okraj napěchovaná šaty! Zatímco pokoj byl šedivý a ubohý, ve skříni to hrálo všemi barvami. Obě křídla dveří měla na vnitřní straně velká zrcadla, jakmile je tedy otevřel, pokojík se rázem změnil.

Opatrně vysunul hlavu ze skříně vonící všemi možnými vůněmi, protože skoro všechny šaty byly z druhé ruky. Sedl si znovu na rozviklanou židli u stolku, a kdyby se mohl vidět v zrcadle, zjistil by, že se spokojeně usmívá. Tak takové to tedy je, když má člověk děti! Člověk chce vědět, co dělají, na co myslí, prostě všechno a do nejmenších detailů. Má to svoji logiku, dumal Faust. Otec musí vědět, co jeho dítě obklopuje, aby mohl pochopit, co se mu honí hlavou. Je dobré třeba vědět, zda si píše deník nebo ne. Potřebuje vědět, proč dělá to či ono, aby mohl předvídat, co udělá v příštím okamžiku. Otec musí být vždycky o krok před svým dítětem!

Faust se vzápětí zasmušil. Právě toto je přece tak těžké! Vůbec těm dětem nerozumí. Včera mu mladík asi tak starý jako David řekl: Uhni, masére! Jak to mluví s dospělým člověkem? Ale hlavně, co tím myslel? Copak vypadá jako masér? Jak vlastně masér vypadá? Jeho děti mluví jinak, než mluvily jejich matky, takže musí dávat dobrý pozor, aby jim vůbec rozuměl. Proč David věty seká na malé kousky a na konci každého zvýší hlas? Trhá mu to uši. I když jenom něco oznamuje, zní to, jako kdyby se kolem dokola na něco ptal. A když se ptá, zní to naopak, jako kdyby mu něco sděloval. Zajímají ho úplně jiné věci než to, čím žil, když byl v jeho letech. Nikdo přece po něm nemůže chtít, aby se zajímal o to, čím on žije! On byl mladý před dobrým půltisíciletím, to je přece tak dávno! Všechno tehdy bylo naprosto jiné. Faust rázně zabouchl dveře skříně, hrom aby do toho!

„Co je?“ ozvalo se z postele.

Faust se po hlase otočil a zpozorněl: „Co tam vlastně děláš?“

„Koukám do zdi,“ řekl po pravdě David, který se na Markétině posteli pohodlně rozvalil.

„To umíš i v té cizí zdi číst jako v knize,“ řekl otec ironicky.

„Když jsem byl malý, tati,“ začal David vyprávět, aniž by se k otci otočil, „pronásledovala mě představa, že zdi se jenom zdají pevné a neprůhledné. Hlavně ta vedle mojí postele. Byl bych za to dal ruku do ohně, že za zdí je obdobný pokoj, jako ten, ve kterém jsem byl já. Obývali jej však úplně jiné bytosti, které věděly, že to, co je ode mne dělí, není cihlová zeď. Někdy se mi zdálo, že ty bytosti nejen vidím, ale že i slyším všechno, co se děje za zdí. Seděly tam okolo stolu a hlučně se bavily, a zvláštní bylo to, že byli holohlavci.“

„Jací holohlavci?“ zeptal se roztržitě Faust, kterému ale zjevně vůbec nevadilo, že se odpovědi nedočkal.

David se rozhodl, že už nebude spánku vzdorovat. Naposledy se v Markétině posteli zavrtěl, aby našel tu nejpohodlnější polohu, v uších mu dokonce zazněl její hlas. Tehdy si však uvědomil, koho to ráno honila, a rázem byl opět vzhůru. Prudce se posadil: „Kudrnatý, s bradkou a v bílém obleku!“

„Říkal jsi, že byly holohlavé,“ zabručel Faust.

„Mefistofeles!“ vyhrkl mladík.

„Za zdí?“ zpozorněl Faust, „u tvé postele?“

„Ne, na Karlově mostě. Dneska ráno, než jsem přišel k tobě. A ukradl něco Markétě.“

„Proč jsi mi to neřekl hned?“ Faust si uvědomil, že křičí, pomalu se nadechl a řekl, jak nejklidněji dovedl, „proč jsi mi neřekl, že jsi ho viděl?“

„Neviděl jsem ho, to bych ho byl hned poznal, ale slyšel jsem dobře, co Markéta volala. Všichni to slyšeli, musel jsi to slyšet i v hotelu! Volala, že ji okradl někdo kudrnatý, s bradkou, v bílém obleku s červenou kravatou. To musel být Mefistofeles, cožpak sis nevšiml, že na sobě neměl ten svůj huňatý župan, co nosí vždycky ráno? Seděl u snídaně v bílém obleku s červenou kravatou, ale neoblékl si ho, aby v něm šel ven. On v něm přišel! Cvičil v teplácích a vyskočil z okna nahý. Takže v tom obleku odněkud přišel.“ Jakmile to David všechno otci vypověděl, dřímota se vrátila, zívl a opět se obrátil ke stěně:

„Přišel právě z Karlova mostu, kde něco ukradl Markétě.“ Faust rozčileně vstal, ale nebylo to jenom kvůli Markétě.

Když si ji představil, jak volá na zloděje, vybavil se mu hlas její matky. Všiml si jí v hospodě U štiky vlastně kvůli jejímu hlasu, seděla s nějakými lidmi u vedlejšího stolu a objednala si pivo. Neuvěřitelně hlubokým a přitom tak nějak kovově zvonivým altem, každá slabika byla, jako když dopadne kladivo na kovadlinu. Zdědila po ní Markéta ten neuvěřitelný hlas? Musí to zjistit. Musí se s ní co nejdřív setkat.

[ 8 ]

Markéta spěchala rušnou ulicí z hotelu a čím dál víc ji zlobilo, že nikomu nemůže říct, co se jí stalo. Nemůže nikoho varovat, protože by jí nikdo nevěřil. Ďábel v hotelovém pokoji! A k tomu ještě divukrásné hranoly s velkým H! Tísnilo ji to, jako kdyby se na ní šaty srazily o tři čísla. Na první pohled všechno vypadalo jako předtím. Někde nad řekou poletoval bílý racek, ale jeho „kjau-kjaukjakkjakke“ nebylo rozpustilé, ale znělo zoufale a zároveň posměšně. Všechno se rázem zdálo jaksi nejisté, nepatřičné a nesmírně tíživé.

Markéta dorazila do školy mnohem později než obvykle. Ne že by se tím trápila, ale přesto si rychle přichystala důmyslnou výmluvu. Jakmile však vstoupila do třídy, nikdo si jí nevšímal. Ve třídě byl klid, přestože židle za učitelským stolem byla prázdná. Bylo jasné, že se skutečně něco děje, všichni byli zaražení a šeptem si sdělovali svoje zážitky z dnešního rána.

Učitelka přišla až tehdy, když už měla první hodina končit. Překvapeně se na nezvykle tichou třídu podívala a začala zeširoka otevírat ústa, aby mohla ukázkově artikulovat souhlásku A, protože chtěla začít větu spojkou abychom. Neřekla však nic, ústa s rudě namalovanými rty se opět zavřela, protože se nepříjemným hučením ohlásil školní rozhlas. Do hukotu vstoupil pištivý ženský hlas, který všem oznámil, že za čtvrt hodiny začne celoškolní shromáždění. Ředitelka na něm přednese projev k mimořádné situaci, která ve městě nastala.

Markéta se odloudala s ostatními do auly, kde si sedla k oknu. Na pódiu stál celý profesorský sbor a pedagogové se o něčem bouřlivě dohadovali. Po chvíli se za nimi rozsvítila televize s puštěnými zprávami, pedagogové se na ně chvíli dívali, ale potom na něčí povel se skloněnými hlavami, aby nerušili mimořádné zprávy, spěšně opouštěli pódium.

„Doprava stále nefunguje, ale právě jsme získali unikátní záběry přímo z Vítkova,“ zadrmolila vzrušeným hlasem velká hlava televizního reportéra. Reportér zmizel a na obrazovce se objevil památník na Vítkově zabíraný z velké dálky, takže bylo vidět celé mramorové mauzoleum i bronzového Jana Žižku na koni. „Největší jezdecká socha na světě,“ oznámil dramaticky neviditelný filmař. Obraz se po chvíli roztřásl tak, že bylo vidět jenom barevné šmouhy, a i ty nakonec zmizely a na obrazovce se objevilo monotónní zrnění. „Jsou to amatérské záběry,“ vysvětloval reportér.

Potom náhle naskočil rozmazaný obraz, a když se zaostřil, bylo jasně vidět, jak se bronzový kůň vzepjal na zadních a plavným skokem se přehoupl přes kameramana, který se duchapřítomně obrátil nahoru. Následoval nekonečně dlouhý záběr na gigantické koňské břicho pokryté měděnkou, které majestátně přeplulo přes obrazovku. Vzápětí se však zleva začala blížit ohromná oháňka a v příštím okamžiku kamera letěla ve vzduchu, jak se otáčela, zabírala střídavě nebe, domy, park a na posledním záběru byl nehybný obraz krtince. Byl zabraný tak, že vypadal jako sopka. Na obrazovce se opět objevil reportér, ale nebylo slyšet, co říká.

V aule to zahučelo jako v úle. Na pódiu se opět objevila ředitelka a zjednala si ticho: „Mají tam nějakou poruchu, takže se budete muset spokojit s tím, co vám řeknu já. Podstavec na Vítkově je skutečně prázdný.“ Učitelka pokrčila rameny a zdvihla ruce k nebi, aby se od celé záležitosti distancovala. Potom spustila věcným tónem: „Asi tak od osmé hodiny nefunguje veřejná doprava, vlastně vůbec žádná doprava nefunguje, což je právě ten problém. Auta se zastavila a nejde je nastartovat, stejně tak tramvaje a vozy metra. Ještě nikdy se nic podobného nestalo, ale naši nejlepší odborníci na tom pilně pracují. Bude to asi nějaký atmosférický problém. Dodávka elektrického proudu ale nebyla přerušena. Vidíte, že televize vysílá, i když i tady jsou výpadky, jak jste viděli. Vzhledem k těmto skutečnostem bych vám ráda sdělila několik užitečných rad, které vám pomohou se s touto mimořádnou situací vyrovnat.“

Markéta ředitelku přestala poslouchat. Co jim může říct, když neví, co se děje? Dívala se na protější dům a ředitelčin přísný hlas se pomalu propadal kamsi do sklepa, odkud bylo slyšet jenom nesrozumitelné hučení. Mnohem více než to, co říkala, ji zajímalo, co se právě odehrávalo venku. Prudký závan větru vynesl vzhůru něco, co vypadalo jako igelitová taška, která se zachytila na tepaném zábradlí balkonu v prvním patře. Chvíli se tam zoufale třepetala, a když se konečně osvobodila, větrný vír ji pomalu táhl vzhůru, až se dostala pod okap a zmizela Markétě z očí. Bylo jí však jasné, že se tam nemůže udržet, protože tam přece není nic, za co by se mohla zachytit. Napjatě čekala, kdy se konečně objeví a začne se zase snášet dolů, takže sice zaregistrovala, že ředitelčin projev skončil, ale zůstala v aule, kterou všichni kvapně opouštěli.

„Co tu ještě děláš, cožpak jsi neslyšela, co říkala paní ředitelka? Dnes škola odpadá, všichni se mají co nejrychleji vrátit domů.“

Markéta neochotně odtrhla oči od okapu protějšího domu a podívala se nad sebe. Stála tam nějaká učitelka se ztrápeným výrazem ve tváři a ohlížela se na chodbu, kde právě doznívalo vzrušené halasení jejich spolužaček. Markéta se podívala z okna na protější dům, kde se právě pod okapem objevil cíp igelitové tašky. Pomalu se sunul ven, jako by to byla tlapa nějakého zvířete vylézajícího z nory.

„Půjdeme, ne?“ naléhala učitelka, „všichni musí ihned opustit školu a jít nejkratší cestou domů.“

Markéta se obrátila k učitelce, neznatelně kývla hlavou a sklonila se pro batoh. Vstala, ale znovu se obrátila k oknu, igelitový pytlík stále ještě neopustil okap. Markéta si levicí přidržovala batoh na prsou a pravou rukou poslepu pečlivě zatahovala zipy zplihlých kapes, ačkoliv je nechávala otevřené, i když v nich něco nosila. No tak! Tak se už konečně odlep! Pod okapem protějšího domu však došlo k dramatickému zvratu, igelitová taška se prohnula jako vzdutá plachta námořního korábu a její volný roh se začal znovu soukat pod okapovou rouru.

„Jdeme!“

Markéta sebou trhla a zjistila, že učitelka už stojí u dveří. Rychle se za ní rozběhla, ale ještě než opustila prázdnou aulu, kterou se rozléhala slábnoucí ozvěna jejího dupotu, naposledy se obrátila ke své igelitové tašce na fasádě protějšího domu. Ode dveří ji však neviděla, tak hodila batoh na zem, klekla si na jedno koleno a pevně si utáhla zavázanou tkaničku. Měla štěstí. Koutkem oka zahlédla, jak to sebou škublo, jediným energickým pohybem se to vzneslo vzhůru nad střechy města. To, co považovala za igelitovou tašku, byl ve skutečnosti malý drak! Celý bílý, s téměř průhlednými křídly a červenými skvrnami na zádech. I když se rychle vzdaloval, nemohlo to být nic jiného, Markéta na jasně modré obloze zřetelně rozeznávala rytmický pohyb jeho ostře vykrojených křídel a dlouhý trup zakončený plochým ocasem, kterým obratně usměrňoval svůj let.

[ 9 ]

Markétu ani nenapadlo, aby šla právě dnes nejkratší cestou domů. Místo toho si to namířila na své oblíbené místo, na opuštěnou náplavku u řeky. Dívala se na zčeřenou vodní hladinu, na které se houpaly kusy dřeva a šedivého polystyrenu, kdysi sněhově bílého. Mezi odpadky, které se stále tísnily těsně u zdi, zahlédla také něco, co nápadně připomínalo to, co ze školního okna viděla letět ve vzduchu. Lehla si na břicho a dívala se pozorně dolů, ale nebyla si stále jistá, co vlastně vidí, protože změť všeho možného se převalovala, jako by se pod ní voda začala vařit. Ale nemohla si pomoci, vypadalo to úplně tak, jako by se tam topil ten malý dráček.

„Nenakláněj se tak, nebo spadneš do vody,“ zavolal na Markétu rybář, který se posledním mohutným záběrem vesel přiblížil k nábřeží. Díval se dozadu a držel vesla nahoře, teprve několik metrů od kamenné zdi ponořil pravé veslo do vody, elegantně zpomalil a postavil se bokem k nábřeží. Klobouk měl naražený, takže mu neviděla do obličeje. Když však prve zdvihl hlavu, byl Markétě povědomý, jenom nevěděla odkud. Měla pocit, že ho zná, ale současně si byla jistá, že se nikdy nepotkali. Byl asi hodně starý, jeho tvář byla tak nehybná a zvrásněná, že vypadala jako maska, ale nebyl vůbec shrbený. Seděl na loďce zpříma, což bylo divné, tak prkenného rybáře ještě v životě neviděla. Vlastně vůbec nevypadal na rybáře, na sedátku pramice seděl jako na trůnu a také se na ni tak díval. Byl hluboko pod ní, ale měla nepříjemný pocit, že se na ni dívá svrchu. Už to má, řekla si vítězoslavně, je to asi nějaký herec, proto jí je tak povědomý!

„Tak co ti tam spadlo?“

Markéta nadšeně vykřikla: „Tamhle ten…“, ale potom se zarazila, „…to červené.“

Rybář špičkou vesla zalovil ve smetí a vytáhl zplihlou igelitovou tašku s nápisem DELVITA: „Mělas dávat pozor, děvče. Cos v ní měla?“

„Draka,“ odsekla Markéta a už chtěla vstát, ale rybář jí ukázal, ať leží, aby k němu byla blíž.

Udělal si z rukou kornout a zašeptal: „Draci se nedají ochočit, ani malí draci ne. A lidi nemají ani trochu rádi.“

Markéta si sedla na kraj nábřeží a dlouze se na rybáře podívala: „Vy věříte, že v Praze jsou draci?“

„Čert ví, odkud se tu vzali, ale od rána jsou tu. Taky jsem je viděl. Zatím jsou tu jenom mláďata, ale až vyrostou…“

Markéta se ušklíbla a zvedla se k odchodu, ale rybář zavolal: „Počkej!“ a přirazil bokem lodi těsně k náplavce: „Jestli chceš, tak tě převezu na Smíchov. Dneska už končím.“ Ukázal na svoje rybářské náčiní: „Už jich mám pro dnešek dost.“

Odkud ví, že je ze Smíchova? Markéta se beze slova otočila ke schodům, kterými na náplavku sestoupila, ale zůstala stát, protože tam byla nějaká černá postava, která jako by na ni čekala. Ihned však pokračovala dál, protože to byl jenom Filip, stál nedbale opřený o vlhkou zeď, jako by právě tenhle špinavý kout bylo to nejpohodlnější a nejzajímavější místo k odpočinku. Když uviděl, že k němu Markéta jde, zdvihl ukazovákem kšilt čepice, kterou měl naraženou do čela, a drsně se zašklebil.

No počkej, já ti ukážu, otočila se a rozběhla se nazpátek k rybáři.

Široce se na něj usmála: „Já bych se s váma možná přece jen svezla, jestli teda stejně jedete na druhou stranu.“ Spustila se z náplavky a nastoupila tak překotně, že se loďka nebezpečně zhoupla, ale kupodivu se nic nestalo. Když se otočila, byli už notný kus od břehu.

Markéta se odvrátila od nábřeží a ukázala na velkou plechovou nádobu mezi ní a rybářem: „Co jste chytil?“

„Chceš se podívat? Ale tyhle potvory dovedou být zatraceně nebezpečné.“

Jen to dořekl, Markéta už stála skloněná nad záhadným úlovkem. Rybář si nádobu přitáhl a poručil jí, aby si sedla na protější lavici. Opatrně vzal levou rukou za děrované víko a pravou si připravil nad nádobou. Jakmile víko pootevřel, vyskočila z ní stříbrná ryba a otevřela doširoka kulatá ústa plná trojúhelníkových zubů. Rybář však víko opět zaklapl a pravou rukou chytil rybu, která sebou zuřivě mrskala a poulila velké oči na Markétu, která poskočila vzrušením tak, až loďka zakolísala.

„Je to ještě mládě,“ řekl rybář a hodil rybu nazpátek do nádoby, z níž se ozvalo zběsilé šplouchání, „ale dělají nám stejně těžkou hlavu.“

„Komu vám?“

„No nám rybářům přece, od rána je jich plná řeka. A nebe je najednou plné draků…“

Markéta se fascinovaně dívala na nádobu, v níž to vřelo jako v pračce: „Co to je?“

„Piraňa. Létající zabiják.“

„Jak jste ji držel?“

„Chceš si to zkusit?“ zeptal se rybář , „ale musíš ji chytit seshora a pevně stisknout. Nesmí se ti vysmeknout. Připravená?“ Rybář opět pootevřel víko, ale piraňa si tentokrát dala na čas. Už chtěl víko zavřít, když to v nádobě zabouřilo a vzápětí se loďka nebezpečně zakymácela, jak Markéta prudce vyrazila. V příštím okamžiku se chytila za zkrvavenou ruku.

„Ukaž!“ podíval se rybář účastně na Markétu.

Dívka se jenom matně zasmála: „Nic to není, jenom mě kousla. Kde je?“

„Vybojovala si svobodu,“ řekl rybář, a když uviděl její ruku, řekl tiše: „Dívej se na mě. Tentokrát ale dávej pořádně pozor, bude se ti to určitě někdy hodit, až budeš chtít zahojit nějakou krvácející ránu.“

Počkal, až k němu vzhlédla. Pečlivě si utřel ruce do košile na prsou a potom začal rychle třít dlaň o dlaň. Škvíra mezi dlaněmi se začala modře rozsvěcet, nejdřív se zdálo, že to je jenom nějaký světelný klam. Po několika minutách, kdy se jeho ruce jenom míhaly sem tam, jí však ukázal dlaně a dívka musela přivřít oči.

Na dlaních obrácených k nebi držel fialové chomáče, téměř průhledné a jasně zářící. Otáčel pomalu pravou rukou a koule, která vypadala jako klubko fialové vlny, na ní lpěla, takže ji lehce přestěhoval na hřbet ruky. Potom ji zase přesunul nazpátek a obě dlaně i s koulemi k sobě bez problémů přiložil, takže záře slábla, až nakonec zcela pohasla. Opět od sebe dlaně oddělil a koule mezi nimi se s neztenčenou intenzitou rozzářila, a když ruce obrátil k obloze, ta podivná věc se opět rozdělila na dvě menší klubka.

„Sáhni si,“ vybídl dívku.

Nedala se dvakrát pobízet, zdravou rukou se jedné koule opatrně dotkla a ihned překvapeně ucukla. Ta věc nehřála ani nestudila, ale když do ní ponořila prst, kladla jí sotva znatelný odpor, takže tam opravdu byla, cítila ji. Zvědavě k ní přičichla a zjistila, že ta modrá věc velice intenzivně voněla rybářem, byla to součást jeho těla.

„Co to je?“ vydechla Markéta.

„Plazma,“ řekl, jako kdyby to, co držel v rukou, bylo obyčejné jablko.

„Co to je?“

„No, něco jako hodný kulový blesk. Dej tu poraněnou ruku před sebe,“ poručil jí. Markéta poslechla a rybář znovu začal dlaně rychle třít o sebe. Tentokrát je od sebe neoddělil, ale pouze oddálil tak, aby se mezi ně vešla Markétina poraněná paže. „Důležité je, že je tvoje ruka mezi mými dlaněmi, plazma tedy může proudit z jedné dlaně do druhé, může tak cirkulovat a léčit. Když bych dal jednu ruku pryč, proud bude směřovat jenom jedním směrem a všechno, co mu bude stát v cestě, spálí. Jako blesk.“

Vůbec nic necítila, ale když dal ruce opět od sebe, nevěřila svým očím. Po ošklivě vypadajícím kousanci zůstala jenom načervenalá kůže s kruhovým obtiskem zubů. Podívala se na čarujícího rybáře a ten jí ukázal prázdné ruce, nic již na dlaních neměl.

„Jak je to možné?“ hlesla dívka.

Muž se jí místo odpovědi zeptal: „Dívala ses, jak jsem to dělal?“

„Já že bych to uměla udělat taky?“

„Jistě. Nic na tom není. Třeba se ti to jednou bude hodit.“

Markéta nevěřícně zakroutila hlavou: „A proč to nedělají doktoři?“

Rybář chvíli váhal a potom řekl: „Protože to neumí každý.“

„A kdo to tedy umí?“ Markéta se na muže pozorně dívala. Neměla tušení, co právě řekl, ale cítila v kostech, že to bylo něco důležitého.

„Jen ti, kdo to zdědili,“ zasmál se rybář.

„Jak můžete vědět, že právě já jsem to zdědila, když mě neznáte?“ Potom se ušklíbla: „Tedy když říkáte, že mě neznáte.“ Rybář neodpověděl a zabral vesly, až loďka poskočila. Potom se rychlými záběry vydal ke břehu Slovanského ostrova. Markétě náhle něco došlo: „Jak to, že jsme se na téhle loďce sešli? Dva úplně cizí lidé, kteří umějí to, co ostatní neumějí? Dost divná náhoda.“

„Samozřejmě, že to není náhoda,“ rybář naposledy zabral a loď dorazila ke kamennému molu, „to, co umíš, jsi přece zdědila po svém otci.“

„Vy jste ho znal?“

Rybář položil vesla a podíval se vážně na Markétu: „Já jsem tvůj otec. A nesešli jsme se náhodou. Čekal jsem na tebe. Chtěl jsem se s tebou setkat, protože jsi moje dcera.“

Markéta se podezřívavě na veslaře podívala: „Jak se vlastně jmenujete?“

„Johannes Faust.“

Markéta se na něj dlouze podívala a potom se rozkřikla, až nejbližší rybáři dřímající na svých loďkách nadskočili: „Ty hajzle!“

Vrhla se na Fausta, takže převrhla nádobu s piraňami. Po znovunalezeném otci však jako by se slehla zem. Zůstala náhle stát na pustém břehu sama. Připadala si jako trosečnice na ostrově, kam vždycky toužila doplout. Jenom ji nikdy nenapadlo, že na něm bude sama.

„Ty hajzle,“ odplivla si.

[ 10 ]

Když se Faust vrátil do hotelu, našel Mefistofela v nejlepším rozmaru. Pekelník ve své oblíbené joggingové soupravě seděl bezstarostně rozvalený na bělostné pohovce. Před ním, na křišťálové tabuli podepírané bronzovým hadem, bylo těsně vedle sebe vyrovnáno všech devět Hranolů, Mefistofeles se právě sklonil ke stolu a postrkoval je ukazováčkem sem a tam, ale Hranoly držely při sobě jako přibité.

„Podívejte,“ zahlaholil vesele Mefistofeles a posunoval desku s osmi rýhami, v niž se proměnilo devět Hranolů, „už jsou plně funkční. Co jsem se těch zbývajících dvou nahledal! Dnes ráno jsem našel osmý, takže bylo jasné, že v Praze bude i devátý. Ten poslední, to byla už jenom taková rutina, ale ten osmý, to bylo něco! Ale stálo to za to.“

Pekelník se rozřehtal, ale potom zvážněl: „Fungují stoprocentně, jakoukoli organizovanou hmotu změní v okamžiku v její opak, pane doktore. Prostě se sama destruuje. Čím jsou bytosti inteligentnější, tím je zkáza rychlejší, protože se likvidují navzájem. Velmi úsporné. Je tady ještě takový bonus, funguje to totiž také opačně.“

Mefistofeles ukázal na bronzového hada, který až doposud podepíral skleněnou desku stolu: „Jen se na něj podívejte, jak se má čile k světu.“ Had se totiž právě spustil na zem a s uši rvoucím skřípěním se pomalu vysunoval zpod těžké skleněné desky, která pomalu klesala k naleštěným parketám. „Má to jediný háček, na děti to ještě nepůsobí, zato v pubertě…“ Mefistofeles nechutně mlaskl, potom se sklonil, vzal hranoly a dělal, jako že je hází Faustovi, který instinktivně uhnul. „Nic se nebojte, pane doktore, na vás už také nepůsobí. Takoví starci jako vy už jim nestojí za námahu. Jinak to má ale ohromnou přitažlivou sílu, všichni dravci, veškerá havěť se začala okamžitě stahovat do Prahy.“

Dříve než Faust stačil něco říci, ozvalo se venku zaklepání, a když Mefistofeles otevřel dveře, vešli dovnitř tři číšníci s pojízdným servírovacím stolkem. Prý si někdo telefonicky objednal studenou rybí mísu pro dva a šampaňské.

„Výborně,“ zahlaholil pekelník a obrátil se na Fausta, „pozdní oběd na rozloučenou s tímhle městem, které je už teď mrtvé. Spojený, když dovolíte, s malou soukromou oslavou.“

Faust rozčileně zavrtěl hlavou: „Odjedeme, až já řeknu. To přece víš.“

Mefistofeles se na něj posměšně podíval: „No, on už nebude žádný důvod k tomu, abychom tady zůstávali. Ono tu jaksi, jak bych to tak řekl,“ Mefistofeles se rozesmál, až se zajíkal, ale nakonec to ze sebe přece jenom vypravil, „už tady nic nebudééé.“ Smál se tak, až se začal válet po zemi, ale potom se náhle vzpamatoval a udělal zkroušený obličej, vzápětí se však osopil na číšníky, kteří se na něj dívali s otevřenými ústy: „To mám snad prostírat já? Nebo tady pan doktor?“ Poručil číšníkům, aby prostřeli na velkém černém stole vykládaném perletí, který stál mezi okny. Přistoupil tanečním krokem k Faustovi, vzal ho jemně pod paží a odvedl ke krbu, který byl naproti oknům. Obrátil kožené křesílko směrem k tiše pracujícím číšníkům, sedl si a ukázal Faustovi na druhé křeslo: „Odtud budeme mít nejlepší výhled.“

„Na co?“

Pekelník si dal prst na ústa a se zlomyslným úšklebkem ukázal na druhou stranu místnosti. Diskrétní cinkání tam právě přešlo v podupávání naleštěných lakýrek. Zatímco třetí číšník stál s talíři v ruce, druzí dva se pokoušeli vyrovnat ubrus, který se jim nezdál rozprostřený rovnoměrně, ale každému se zdál jinak našikmo. Svírali opačné konce ubrusu pevně v ruce a zuřivě se o něj přetahovali, k podupávání se přidali zprvu tiché, ale potom stále hlasitější nadávky. Číšník s talíři jim oběma nadával, kopal je, potom nádobí rázně odložil. Popadl nůž, který tam byl na stolku připravený na porcování lososa, a vší silou jednoho z číšníků bodl do ruky. Nebožák zařval, pustil ubrus a s nožem zabodnutým v ruce se vrhl na útočníka.

Faust vstal, aby rvačku ukončil, ale Mefistofeles ho chytil za rukáv. Pobaveně se usmíval: „Prosím! Ještě chvilku. Cožpak nerozumíte legraci?“

Faust rozhodně zavrtěl hlavou, a tak pekelník udělal otrávený obličej a šel číšníky roztrhnout od sebe. Šel však schválně pomalu, takže než přišel ke stolu, stačili se všichni navzájem ošklivě pořezat. Když ze salonu vystrkal rozběsněné číšníky, z nichž kapala krev, vrátil se ke stolu a radostně si zamnul ruce. Ukázal teatrálně na překocený servírovací stolek a obě židle, podlahu pokrytou kalužemi krve a rozšlapaného lososa, špičkou nohy nadzdvihl pomačkaný bílý ubrus s velkou krvavou skvrnou. A potom neméně teatrálně ukázal na devět spojených hranolů na křišťálovém stole: „Dokonalý nástroj, díky němu se ještě pořádně pobavíme. Tak co tomu říkáte?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Faustovy děti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.