Andrew Hall

Copyright© 2000 by Andrew Hall

Copyright© 2013 for the Czech edition by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-089-2 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-090-8 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-091-5 (PDF na CD)

Předmluva

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Předmluva

V roce 1485, krátce po bitvě u Bosworthu, v níž zahynul Richard III. a k moci se dostali Tudorovci, povýšil nový panovník Jindřich VII. do šlechtického stavu Johna Parsleye a daroval mu panství Hawkshill, pár vesnic s malou tvrzí na severu země nedaleko skotských hranic. John Parsley a jeho potomci přeměnili tvrz na kamenný hrad, postupně však ztratili spojení s královským dvorem a stali se typickou zchudlou anglickou venkovskou šlechtou profitující z nájmů, lovu a občasných loupeží.

V roce 1932 bylo už sídlo Parsleyů značně zchátralé a skrz naskrz zadlužené. Z celého rodu zbyl už jen stařičký 92letý hrabě William, upoutaný na kolečkové křeslo a nekomunikující s okolím, a jeho rozvedený, rozmařilý syn Geoffrey, který utrácel zbytky rodinného jmění s lehkými ženštinami v Londýně a při dostihových sázkách. Jako dar z nebe se mu jevila nabídka amerického milionáře Richarda Creaseye, který chtěl hrad rozebrat na kusy, převézt do USA a tam si ho postavit jako své letní sídlo.

Tato transakce se nakonec také uskutečnila, zřejmě přes odpor stařičkého hraběte, který při konečném podpisu smlouvy ze zlosti nabyl na krátký čas jasného vědomí a také řeči a svého syna proklel. Nejasná kletba dále odsuzovala k věčnému zatracení a neštěstí všechny, kdo budou s hradem dále disponovat, žít v něm a vůbec. Po vyslovení kletby hrabě William z rozčilení skonal.

Jeho syn se z nabytých peněz dlouho neradoval, neboť zhruba za rok, zrovna v den, kdy byl poslední kámen Hawkshillu naložen na zaoceánský parník, byl nalezen zardoušený v jedné z londýnských uliček. Jeho smrt nebyla nikdy vysvětlena, nenašly se také žádné peníze, které zbyly z prodeje rodinného sídla. Rod Parsleyů tak vymřel.

Richard Creasey, který Hawkshill koupil, převezl do USA a tam ho znovu postavil na okraji malého městečka Borgentown, byl typickým příkladem amerického milionáře, který se vypracoval z poslíčka až na majitele jedné z největších průmyslových korporací, Creasey Int. Ltd. Firma začínala výrobou psích sucharů, později rozšířila svou působnost do celého potravinářského průmyslu a rozhodujícím momentem jejího grandiózního rozmachu bylo získání dodávek konzervovaných potravin pro americkou armádu. Sám Creasey byl tvrdý a nelítostný podnikatel, proslulý nemilosrdnou likvidací svých konkurentů i nekompromisními postoji vůči požadavkům svých zaměstnanců. K stáru se však poněkud změnil a snad z výčitek svědomí věnoval značné sumy na různé dobročinné účely. Městečku Borgentown, které se mezitím značně rozrostlo, také přenechal své letní sídlo, kam ostatně příliš často nejezdil.

Město si s hradem víceméně nevědělo rady. Nejdřív v něm bylo provinční muzeum, pak bylo rozhodnuto, že z něj udělají školu. Následkem toho hrad prošel rozsáhlou přestavbou, která podstatně změnila jeho vzhled a udělala z gotické stavby ošklivou, nesourodou budovu, v níž ve své původní podobě zůstala jen hodovní síň (nese Creaseyovo jméno), jíž se nyní používá jako aula k různým shromážděním, školním představením a diskotékám, a věž, v níž ředitelství školy zřídilo amatérskou hvězdárnu.

I

Toho večera dul silný vítr od moře. Jeho kvílivé nápory se dobývaly dovnitř poklizeného pokoje jen stěží skrývajícího své stáří pod spoustou deček a přehozů.

Dvě nositelky jména Marvellová seděly pohodlně zabořeny do semišových ušáků a sledovaly právě konec poklidného, zamilovaného filmu s Keanu Reevesem.

Vítr co chvíli zacloumal dřevěnými okenicemi, jako by chtěl, aby se všude vědělo, že vládu pomalu přebírá zima se svými sychravými dny bez slunce. Zasněná Brenda vzpomínala na svého otce, který právě teď někde v dálce brázdí na lodi vlny oceánu.

Povzdechla si.

„Za chvíli začnou zprávy,“ oznámila stará paní Marvellová své vnučce a přisunula k ní misku domácích kokosových sušenek.

„Ne, děkuju. Už jsem jich snědla tolik, že pode mnou zítra praskne v tělocvičně kladina,“ pousmála se na ni Brenda a zajela si rukou v podvědomém gestu do záplavy dlouhých vlnitých vlasů černých jako havraní peří.

„Měla by ses dát ostříhat nakrátko,“ poučovala Brendu babička. „Víš přece, jak tvojí mámě Jill takový sestřih sluší.“

Brenda se už nadechovala k vášnivému protestu, ale pak si jen povzdychla: „Babi, Hallovi se tohle háro děsně líbí, občas ho podezírám, že se mnou chodí jen kvůli němu, a ty mi navrhuješ dát se ostříhat na ježka, jako moje mamka!“

„Neměla bys ve svých šestnácti letech chodit s kluky, není to vhodné pro děvče jako ty.“

„Tak ať mi rodiče najdou ženicha,“ vyprskla Brenda smíchy. „Babi, nebuď prosím tě tak staromódní.“

V televizi se mezitím ozvala znělka zpráv.

Jako obvykle se rozjela každodenní série brutálních zločinů provázená bezbarvým hlasem komentátora. Brenda si při ní četla v dámském časopise a babička dokonce tiše pochrupovala.

Náhle v televizi na lokální stanici zaznělo jméno jejich malého města, Borgentownu. Brenda zatřásla babiččiným ramenem:

„Babi, mluví se o našem městě!“

Stará paní Marvellová s leknutím nadskočila v křesle a obě se zadívaly se zájmem na televizní obrazovku.

Objevil se na ní nejprve krátký záběr na budovu borgentownské továrny na psí konzervy Lucky Dog, která stála na okraji chudinské čtvrti Greenhill.

„Podívej, babi! Tam je přece ředitelem otčím mé kamarádky Janet Hendersonové!“ vypískla Brenda překvapeně.

Dívaly se dál a uviděly nějakého bezvýznamného úředníčka z Hendersonových závodů, jak se snaží omluvit velký finanční skandál v síti jejich závodů, specializujících se na výrobu psích konzerv, mezi jejich dodavateli z masokombinátu a továrnou Lucky Dog.

„Nikdo dnes nemůže říci, jestli nebudou Hendersonovy závody následkem finančního kolapsu v nejbližší době uzavřeny a obyvatelé ze čtvrti Greenhill nepřijdou o jednu z mála pracovních příležitostí v Borgentownu,“ dokončil komentátor nudnou reportáž.

Poté se rozhovořil o fenoménu takzvaných „mizejících lidí“ z některých nechvalně proslavených pohřebních ústavů a nemocnic.

„Příbuzní chtějí vidět těla svých zesnulých příbuzných z některých těchto pohřebních ústavů, ale je jim až podezřele často sdělováno, že tělo prostě zmizelo...“

Brendina babička znechuceně vypnula televizi.

„Aby se člověk ještě bál někam složit ty svý starý kosti... tohle není pořad pro tebe, Brendo.“

„Nejsem přece už malá, babičko,“ zavrtěla se její vnučka v ušáku.

Ozvala se znovu třeskutá rána za oknem.

„Musím říct sousedovi, ať nám ty okenice přiváže. Při tomhle kraválu se vážně nedá usnout,“ postěžovala si stará paní Marvellová a odbelhala se do kuchyně.

Rozezněl se jasný zvuk telefonu. Brenda byla jedním skokem u něj. „Haló?“ zeptala se váhavě. Hned se však rozzářila. „Mami, to jsi ty! Jsem ráda, že zase slyším po takové době tvůj hlas,“ zašvitořila do sluchátka.

„Brendo, taky tě ráda slyším,“ šveholila paní Jill Marvellová prosluněným hlasem. „Všechny sestřenky Simpsonovy z Anglie tě pozdravujou, včetně tvýho nevlastního bratrance Jerryho, který možná přijede studovat k nám do Borgentownu. Taky prateta Mary tě moc líbá...“

„Mami, kdy už přijedeš z Anglie domů?“ zatěšila se Brenda u telefonu.

„Hned jakmile se udělá tvý pratetě Mary trochu líp. Chce mě mít u sebe. Víš, lékař říkal, že trpí zhoubnými nádory a chce, abych byla neustále u ní. Vyprávěla jsem ti přece mnohokrát, že mě vlastně vychovala. Žila jsem v Anglii, dokud jsem se neseznámila s tvým otcem...“ nedala se vytrhnout z proudu řeči Jill Marvellová.

„Já vím, mami. Jen se mi už stýská. Spím v posteli s tím plyšovým zajíčkem, co jsi mi poslala z Anglie. Každý den před spaním na tebe myslím,“ vykládala Brenda a hrála si přitom s telefonní šňůrou.

„Ty moje malá beruško, vždyť já přece vím, jaká jsi dětina. Co tvůj mazlíček Hall? Chodíte ještě spolu?“ zahrnula paní Marvellová dceru otázkami.

„Hall... Hall mi dělá v poslední době starosti. Ale možná, že má jenom málo času, začal se zase věnovat po večerech sochařině... myslím si, že je to oukej,“ odpověděla Brenda nerozhodně.

V tom okamžiku se ozvala z kuchyně strašlivá rána, ale tentokrát to nebyly okenice.

„Mami, musím už končit,“ hlesla Brenda do telefonu a bleskově zavěsila. Proběhla rychle chodbičkou a stanula vyděšeně na prahu kuchyně.

II

Sotvaže stanula mezi kuchyňskými dveřmi, propadla panice.

Na podlaze nevelké místnosti ležely ve velkém nepořádku rozházené veškeré nože a příbory, které Marvellovi vlastnili.

Skříňka na nádobí byla převržená a rozbité talíře, které z ní vypadly na zem, obklopovaly nehybné tělo staré paní Marvellové. Na dřezu leželo kuře, které se její babička právě chystala na zítřek marinovat. Rádio vyhrávalo pomalé černošské blues, jako by se vůbec nic nestalo.

Tělo nejstarší z příslušnic rodu Marvellových spočívalo téměř na boku, tiché a bez známek života.

Záclony jediného okna místnosti v přízemí divoce poletovaly ve větru a z ulice sem zazníval podezřelý šelest.

„Babi,“ vydechla Brenda a chytila se rukou za srdce. Skelné oči její babičky na ni vyčítavě hleděly a v tom to zmatené Brendě došlo.

Ta myšlenka na ni dopadla jako ohromný, temný balvan: jejich byt musel navštívit vrah!

Rychle přiskočila k oknu a rozhlédla se kolem. Uviděla dva pankáče z Greenhillu – a jednoho z nich dokonce poznala. Chodil si přivydělávat na pozemky jejich střední školy, kde se staral o trávníky...

Volali na něho nějak jako... Paddy.

Okamžitě okno přibouchla a zajistila páčkou. Nemohla najednou popadnout dech. Zdálo se jí, že jí něco vězí v krku a každou chvílí ji to zadusí.

„Musím zavolat lékaře!“ prolétlo jí hlavou.

Nemohla se už podruhé podívat do nehybné tváře své babičky, a proto ležící tělo opatrně překročila. Doběhla do pokoje a vrhla se k telefonnímu přístroji.

Nemohla se v té kritické situaci dovolat. „Bože můj, co je s tím aparátem!“ bouchla zoufale sluchátkem do stolku. Konečně se ohlásila zdravotní pohotovost.

„Moje babička... tam, v kuchyni... někdo se ji pokusil zabít...!“ zaštkala a zmatená tou hroznou událostí vyslechla pokyny na druhé straně telefonní linky. Vzpamatovala se natolik, že mohla nadiktovat adresu a zdrceně zavěsila.

Vítr neustále kvílel v nepravidelných poryvech za ztemnělými okny a Brendu přepadl strach.

Uvědomila si, že zůstala sama.

Přemohla se a nahlédla znovu do kuchyně. Obrátila nehybné babiččino tělo na záda a snažila se zjistit, jestli uslyší srdeční ozvy. Nebyla ale lékař a nevěděla si rady.

Po několik nekonečných minut se snažila masírovat ztichlé srdce, ale zdálo se, že bezúspěšně.

Potom se rozezněl jasný zvuk zvonku a Brenda spěchala otevřít.

„Dobrý večer,“ poodstoupila ode dveří, aby udělala místo týmu záchranky.

Záchranáři zaplnili nevelkou kuchyň a hemžili se rutinně kolem bezvládného těla staré paní Marvellové. Lékař se snažil získat od přepadlé Brendy informace, týkající se babiččina stavu. „Našla jsem ji tu už takhle ležet, okno bylo dokořán a nevím, jestli sem tudy někdo nevnikl a neudělal jí něco,“ zavzlykala Brenda a otřela si hřbetem ruky zvlhlé oči.

„Mohlo se jí pouze udělat špatně, v tomhle věku to není nic neobvyklého. Nesmíte tolik sledovat detektivky,“ pousmál se lékař na pobledlou Brendu a povzbudivě jí stiskl paži.

Saniťáci zatím tělo staré paní odnášeli na nosítkách pryč, směrem k sanitnímu vozu. Brenda si povšimla, jak se z babiččiny paže vine hadička pro infúzi.

„Uvidíme, co se dá dělat, až dojedeme do nemocnice. Vzhledem k tomu, co jste nám řekla ohledně možného zločinu, jsme zavolali i policii. Bude tady za pár minut,“ vysvětloval vysoký štíhlý lékař v dlouhém plášti. „Kde máte rodiče? To jste doma jinak úplně sama?“ podivil se a pohlédl na vyděšenou Brendu.

„Máma je v Anglii a táta se plaví po moři. Jede do Indie, bude tam pracovat jako obchodní zástupce,“ odpověděla bledá Brenda.

„Musíte rodičům sdělit, co se stalo,“ upozornil ji ještě lékař s vážnou tváří a Brenda souhlasně přikývla.

Zabezpečila po jeho odchodu dveře řetízkem, ale neustále musela myslet na to, co se přihodilo, i na tu postavu Paddyho, kterou uviděla na ulici mezi stromy.

Nyní, s odstupem času se jí zdálo, že Paddy nějak podezřele zmizel po jejím pohledu za nejbližší roh. Možná, že věděl něco víc a chtěl se nepozorovaně vypařit, alespoň nějak tak to na Brendu zapůsobilo.

Mohl pankáč Paddy s vysokým zeleným hřebenem vlasů na hlavě zabít její bezmocnou babičku? Jaký by k tomu měl důvod?

Brenda šla znovu do kuchyně. Vše z převrácené kuchyňské skříňky tu stále leželo bez ladu a skladu na zemi a ona zdvihla z podlahy malou malovanou truhličku, do které babička obvykle dávala peníze na ranní nákup.

Otevřela nedočkavě víčko. Zjistila, že všechny peníze jsou na místě, a zamyšleně zakroutila hlavou.

„Možná, že se babičce vážně jen udělalo nevolno,“ usoudila pro sebe.

Zvuk domovního zvonku ji natolik překvapil, že sebou vylekaně trhla. Šla obezřetně ke dveřím.

„Kdo je tam?“ zeptala se.

„Tady policie, otevřete!“ ozvalo se ze škvíry mezi dveřmi a Brenda bez váhání poslechla.

Dovnitř bytu vešli dva muži v uniformách. Ten první byl silné, zavalité postavy. Přeměřil si Brendu ze zvyku zkoumavým pohledem.

„Mé jméno je Cross, povězte mi všechno o tom údajném napadení paní Marvellové,“ nezdržoval se příliš s přivítacími frázemi. „Kde k napadení došlo?“ zeptal se hned poté.

„Tamhle, jak se svítí. V kuchyni,“ špitla Brenda. Druhý z policistů tam bez okolků zamířil.

Brenda policistovi Crossovi stručně vylíčila, co se přihodilo. Jak právě měla telefonát z Anglie, když uslyšela tříštění rozbíjeného nádobí, následované tupou ránou, jak babiččino tělo zřejmě bezvládně dopadlo na podlahu.

„Z čeho usuzujete, kromě toho, že okno v přízemí bylo dokořán, že došlo k napadení vaší příbuzné?“ zeptal se Cross stroze.

„Já... příliš si to celé nevybavuju, byla jsem hrozně vylekaná,“ vysvětlovala Brenda. „Snad proto, že jsem zahlédla pod okny dva pankáče. Jeden z nich se jmenuje Paddy a zdálo se mi, že se přede mnou snaží skrýt... vy jste přece policista, poradíte si s důkazy lépe než já,“ dodala Brenda drze.

„To máte pravdu,“ přikývl samolibě Cross, jako by nezaregistroval jemnou narážku. „Mohlo jistě jít i o loupežné přepadení. Zatím si prověříme toho... podezřelého jménem Paddy... Jak se přesně jmenuje?“ informoval se Cross.

„Myslím, že školník Morgan na něho volal Patricku,“ odpověděla Brenda pomalu.

„Ztratilo se něco z vašeho bytu?“ zabručel Cross a pohrával si zatím prsty s lemem své uniformy.

„Nne... vlastně nevím, nestačila jsem si všimnout. Ale peníze se neztratily, o tom jsem se už přesvědčila,“ zamrkala Brenda přírodně černými řasami. „Babička se z toho jistě dostane,“ snažila se opanovat svou beznaděj.

Cross se pokusil o mdlý úsměv. „Jistě, to si přejeme všichni. Teď mne omluvte, jdu se podívat, jak to tomu našemu nováčkovi jde od ruky,“ snažil se o bodrý tón.

Druhý, na pohled velmi mladý policista stál u okna a snímal otisky z parapetu. Zdvihl téměř vylekaně tvář ke Crossovi, který byl pro něho zřejmě autoritou.

„Pane, něco jsem tady našel... otisky prstů podle velikosti zřejmě patří nějakému muži,“ zazněl jeho pronikavý hlas do ticha.

„Výborně,“ pochválil jeho práci Cross a pak se obrátil sebevědomě k Brendě. „Vidíte, na nás je spolehnutí. Brzy už budeme vědět víc a půjdeme tomu grázlovi po krku,“ pousmál se pro sebe a zadíval se zadumaně oknem ven do ztemnělé ulice.

III

Brenda Marvellová po ránu pospíchala s batůžkem plným učebnic ven k babiččinu tmavě modrému nablýskanému volvu. Bylo čtyřkolovým miláčkem staré paní Marvellové a půjčovala jej pouze své vnučce, na kterou nikdy nedala dopustit.

Brenda s povzdechem usedla na vypolstrované přední sedadlo a batůžek hodila na místo spolujezdce. Babička jí chyběla na každém kroku. Nejen že Brendě dnes nepřipravila jako obvykle snídani, ale celý byt byl bez ní náhle beznadějně prázdný.

Zavolala zprávu o její náhlé nevolnosti ještě v noci, po odchodu policie, své matce do malé vesnice v Anglii, kde pečovala o pratetu Mary trpící zhoubnými nádory.

Jill Marvellová se zdála být náhlým záchvatem své tchýně upřímně zdrcená, a to jí ani Brenda neřekla o svém podezření, že někdo babičku přepadl otevřeným kuchyňským oknem. Tuhle věc si nechala pouze pro sebe, ostatně brzy se jistě dozví pravdu od policisty Crosse. Slíbil jí poskytnout informace, jakmile bude moci.

Vyjela po špatně udržované asfaltce vedoucí k borgentownské střední škole, kde studovala. Dnes to byla neradostná cesta.

Možná že měla ještě před odchodem z domova znovu zavolat do nemocnice, jak se vyvíjí babiččin zdravotní stav. Napadlo ji, že požádá svoji kamarádku Janet o mobil a prověří to.

Také se jí hlavou mihla myšlenka na Halla MacPhersona.

Vlastně ho měla obvykle neustále plnou hlavu, až se někdy těžce soustřeďovala na látku probíranou ve škole. Projelo jí myslí, jak se spolu nedávno dlouze líbali v parku pod rozsochatými kaštany a Hall jí jako často předtím zajel prsty do nepoddajné černé hřívy a šeptl jí do ucha: „Ty moje malá divoká kobylko!“

Vždy si pro ni vymýšlel nejroztodivnější přezdívky a něžně jí je šeptal... alespoň dříve tomu tak bývalo. Nyní se zdál Brendě poněkud divný, zamlklý. Napadlo ji, že si s Hallem musí co nejdříve pořádně promluvit, ale teď na to vůbec neměla pomyšlení.

Zahnula na School Street, po které se míhaly postavy studentů, a napasovala na parkovišti babiččino volvo riskantně mezi stříbřité BMW 750iL své spolužačky Janet Hendersonové a oprýskaného buicka trávníkáře Paddyho.

Nemohla se dnes na nic soustředit.

Pozdravila se s několika známými a pak se zarazila. Na školním pozemku Paddy právě hrabal spadané listí z trávníku zdejšího parku a pohvizdoval si nějakou odrhovačku. Zdvihl krátce hlavu se zářícími zelenými vlasy, a jak se zdálo, najednou strnul. Vyměnili si s Brendou podezřívavé pohledy plné napětí.

Ano, určitě je nějak zapleten do babiččina nynějšího zdravotního stavu, pomyslela si Brenda a měla chuť přeskočit lavičku a pocuchat tomu koženě se tvářícímu pankáčovi pracně vyčesaný chochol. Zatoužila bušit do něj pěstmi a dostat z něho přiznání, že byl včera večer v jejich kuchyni. Nemyslela chvíli na nic jiného, když se za ní ozval známý, silně afektovaný hlas.

„Vidím, že začínáš mít slabost pro týpky z greenhillské pakárny.“ Byl to hlas přelétavé Alexis Keatonové.

„Pakárnou“ myslela špatně vyhlášenou školu v nejchudší a nejšpinavější čtvrti Borgentownu, v Greenhillu. Jejich střední škola byla oproti jejím studentům učiněný výkvět svatoušků.

„Proč si to myslíš?“ obořila se na ni podmračená Brenda. Neměla Alexis nikdy ráda, ani nedovedla přesně vysvětlit proč.

„Já jen, že tu vrháš na Paddyho zamilovaný pohledy,“ protáhla Alexis nepříjemně hlas.

Byl to už její způsob mluvy.

„Hele, Alexis, všímej si raději svýho a nemontuj se mi do života,“ vyloudila Brenda hrdelní tón hlasu, jak to viděla nedávno v jedné kovbojce.

Alexis se ušklíbla a zdvihla ten svůj špičatý nosík ještě výš než obvykle: „Ten pankáč Paddy stejně odpovídá tvojí inteligenci líp nežli Hall MacPherson. Nemůžeš nikdy porozumět jeho citlivý duši budoucího umělce...“ konsternovala překvapenou Brendu.

On a Alexis...? To je ale bizarní nápad.

Proto snad byl Hall v poslední době jako vyměněný?

Ne, musím se mýlit, usoudila Brenda a odbojně pohodila přívalem dlouhých lesklých vlasů.

„Alexis, dej mi svátek,“ skončila jejich dvojsečný rozhovor a ještě jednou se ohlédla po Paddym, který se hrbil nad hráběmi.

Říkalo se, že peníze, které Paddy vydělá, utrácí zčásti za hrací automaty a zbytek investuje do nějaké tamější greenhillské „Ligy za svobodu“, která tam mezi místní mládeží vznikla na protest proti konvenční společnosti.

Brenda v dálce zahlédla Janet. Rozeběhla se k ní a obě se srdečně přivítaly. Janet byla už druhým rokem Brendinou nejlepší přítelkyní. Brenda s ní sdílela rozvod Janetiných rodičů, následovaný svadbou její matky s nemilovaným otčímem Harry Hendersonem, který vlastnil síť závodů na výrobu psích konzerv Lucky Dog.

„Víš, že včera večer byl podnik tvého otce v televizi?“ sdělila jí Brenda posmutnělým hlasem, když jí napřed vylíčila náhlý záchvat své babičky.

„Vím, otčím kvůli tomu hrozně vyváděl, říkal, že ho chtějí do něčeho namočit, a pak se pohádali s mámou,“ přikývla přírodní blondýnka Janet a povzdychla si.

„Vážně si myslíš, že někdo tvojí babičku přepadl?“ zajímala se Janet. „Řekni mi, proč by to dělal? Neznám lepšího člověka, než je ona.“

„Je mi to nejasný,“ sklopila Brenda hlavu. „Myslela jsem, že bych zavolala znovu do nemocnice a zeptala se na babiččin zdravotní stav,“ pohlédla na svou kamarádku.

„Jistě, to udělej, půjčím ti svůj mobil. Ale máme nejvyšší čas stihnout hodinu dějepisu, možná to budeš muset odložit až na přestávku,“ podívala se Janet na hodinky na útlém zápěstí a uhladila si slušivý kostýmek s černými a bílými kostkami.

Brenda si na chvíli před ní připadala jako trhanka, protože dnes nevěnovala výběru svého oblečení přílišnou pozornost. Měla na sobě dlouhý vytahaný svetr a pod ním ručně batikovanou blůzku od mámy z Anglie.

„Poběž, nebo přijdeme pozdě na hodinu,“ zatahala ji Janet za rukáv a obě spěšně zamířily k průčelí Borgentown High School, zdobenému dvěma kamennými psy s vyplazenými jazyky.

Proběhly aulou a vystoupily po mohutném kamenném schodišti, na kterém bylo jako obvykle v tuto roční dobu šero i ve dne, k učebně dějepisu, ve které vládl potrhlý profesor Foster.

Potkaly ho na chodbě, právě když mířil z kabinetu jako obvykle vyzbrojen několika srolovanými mapami, a hned na ně zahalekal, že si bude muset prověřit jejich znalosti dějin, když si dávají s příchodem na hodinu tak načas.

Chodbou se rozezněl jasný zvuk zvonku a obě kamarádky vklouzly do učebny. Posadily se vedle sebe do třetí lavice u vysokého gotického okna a zadívaly se na šlachovitého Fostera pobíhajícího mezi lavicemi s vlajícím pláštěm. Zachytil se právě jeho cípem o katedru a vztekle s ním trhnul, až švy zapraskaly do ticha.

Mělo začít zkoušení.

„Slečno Marvellová, pojďte nám něco zajímavého povědět o Kryštofu Kolumbovi.“

Brenda nepřítomně zamířila k tabuli. Rozhlédla se po třídě, která se teď mírně rozšuměla, a hledala v ní Hallovu tvář. Marně si snažila vzpomenout na něco jiného, než že Kolumbus objevil pro starý svět americký kontinent. Ne, to by Fosterovi asi rozhodně nestačilo.

„Kde se narodil Kryštof Kolumbus?“ rozlehl se skřípavý profesorův hlas nepříjemně učebnou.

Brenda mlčela. Měla v hlavě prázdno a neustále se jí před očima objevovala nehybná babiččina tvář se skelným pohledem upřeným před sebe.

„Slečno Marvellová, opravdu jste mě dnes zklamala. Kolumbus se narodil roku 1451 v Janově. Jděte si sednout, máte nedostatečnou.“

Třídou to znovu zašumělo a Brenda si sedla zpět vedle Janet. Šlo to dnes všechno mimo ni a do konce hodiny si nezapamatovala z Fosterova výkladu jediné slovo.

Byla ráda, když zvuk zvonku ukončil jeho nekonečnou litanii o Pruské říši. Sotva profesorova postava zmizela mezi dveřmi, pohlédla Brenda naléhavě na Janet.

„Musím jít zatelefonovat do nemocnice, mám takový divný pocit. Jako by babička...“ Brenda popadla Janetin mobil a vyběhla z učebny.

Hlavou jí přitom naléhavě duněla slova Alexis Keatonové.

IV

„Haló, tady Brenda Marvellová,“ přiložila si Brenda mobil netrpělivě k uchu. „Prosím vás, jak se daří mé babičce?“ zeptala se napjatě.

Na druhé straně se rozhostilo mlčení.

„Proč... proč neodpovídáte?“ zajíkla se Brenda. „Co se stalo?“

„Paní Marvellová asi před deseti minutami zemřela, je mi to líto,“ ozval se po dlouhé odmlce zastřený hlas zdravotní služby.

Chodbou proběhlo několik rozjařených studentů, ale strnulá Brenda musela napnout veškeré síly, aby se nerozplakala. Zalapala po dechu a přidržela se zdi na školní chodbě.

„Jak... jak zemřela?“ vydechla s přepadlou tváří a pozorně se zaposlouchala do hlasu ve sluchátku mobilu.

„Vaše babička prodělala těžký infarkt, po kterém dnes následovala mozková příhoda – ta ukončila její život,“ odpověděl jí ten cizí hlas.

„Děkuju,“ hlesla Brenda a svět se s ní zatočil.

Uviděla, jak k ní míří postava Halla MacPhersona a pomalu mu vykročila vstříc.

„Brendo, musím ti něco říct,“ začal na ni mluvit jako první.

„Halle... miláčku, obejmi mě,“ přerušila ho nešťastně a vklouzla mu odevzdaně do náruče. „Babička Marvellová je po smrti,“ sdělila mu hořce.

„Kdy se to stalo?“ zeptal se Hall a nějak provinile se jí zadíval do očí.

„Před několika minutami. Halle, jsem tak nešťastná!“ vzdychla mu v náručí. „Co jsi mi to chtěl říct?“ optala se nevinně.

„Vlastně... nic,“ odpověděl a uhnul pohledem šedavých očí stranou.

Brenda se mu zadívala do tváře. Jak důvěrně ty oči znala! I jeho nos s mírně řeckým profilem a bradu s malým ďolíčkem, na který ho často v intimních chvílích líbávala.

Něco neklape, prolétlo jí myslí.

„Halle, řekni mi, co se děje?“ zaútočila na něho, ačkoliv jí hruď svíral smutek.

„Brendo...“ vydechl Hall a jako vždy zajel okouzleně rukou do vodopádu jejích vlnitých vlasů. „Promiň mi...“ Poslední slova téměř spolkl, nicméně Brenda je přesto zaslechla.

„Co ti mám prominout?“ těkala znejistěle očima po jeho tváři. „Netýká se to snad tebe a Alexis?“ vystřelila naslepo větu a ke svému zděšení zřejmě zasáhla cíl.

Hall ji jemně odstrčil a řekl: „Brendo, ty bys to těžko pochopila. My umělci jsme více svobodomyslní nežli ostatní lidi a některý věci prostě bereme jinak. Nechci tě zbytečně ranit, teď když ti umřela babička. Věř mi to, nechtěl jsem, aby ses to dozvěděla právě dnes...“ pohlédl stranou a kolem úst se mu udělaly dvě trpké rýhy.

„Jak více svobodomyslní, kdo ti tyhle nesmysly nasadil do hlavy? Co se nemám dozvědět... co mi to tu chceš právě naznačit, Halle MacPhersone?“ rozkřikla se na něho hystericky Brenda.

„Já se ti omlouvám, Brendo,“ zvýšil Hall také o tón hlas, „nechtěj mě tady ale ztrapňovat před kamarády.“

Načepýřená Brenda se rozhlédla a uviděla v druhém rohu chodby partu kluků, kteří po známém mileneckém páru s rostoucím zájmem pokukovali.

Nasupeně se otočila, ale nedalo jí, aby přes svůj žal ještě nevěnovala Hallovi pohled zpod zlobně přivřených očí, který nevěštil nic dobrého.

Ve třídě Brenda vrátila Janet mobil. „Babička je mrtvá,“ rozplakala se konečně a horké slzy, které prýštily z hloubi jejího nitra, jí svlažovaly tvář.

Některé holky z jejich třídy si něco špitaly a dívaly se na ni, až měla chuť na ně vypláznout jazyk. Janet ji jemně pohladila po rameni: „Nevšímej si jich, jsou to pěkný husy,“ sykla jí do ucha.

Brenda k ní zdvihla pláčem opuchlé oči.

„Neříká se mezi holkama něco... o Hallovi a Alexis?“ zeptala se se svou ženskou intuicí. Janet stejně jako před chvílí Hall uhnula pohledem.

„Jsou to jenom drby,“ snažila se Janet Brendu uklidnit. Ta ale už na nic nečekala a vyběhla ven ze třídy. Janet pádila za ní.

„Jestli chceš, řeknu v ředitelně Robinsonovi, že máš úmrtí v rodině a jestli tě mohu doprovodit z vyučování domů. Oukej?“ zeptala se Janet viditelně přepadlé Brendy.

Brenda přikývla. „Oukej, Janet. Díky.“

Viděla, jak Janet pádí nahoru po schodech a opřela se zády o zeď. V hlavě se jí mísila babiččina náhlá smrt s jakýmsi polovičatým Hallovým doznáním. Má snad štiplavá poznámka Alexis své opodstatnění? Nerozumí snad Hallově citlivé duši?

Těžko by jí ale mohla lépe porozumět Alexis, hrající si stále na country stylovou žábu ve vysokých kožených kozačkách s třásněmi, pro ni typickou minisukní a stejně krátkým rozumem, chápajícím snad jen nejnovější trendy v hudbě... ano, tak ji Brenda skutečně brala.

Možná, že jí ty myšlenky z části diktovala i slepá žárlivost na Halla MacPhersona.

Když Brenda uviděla znovu Janetinu útlou postavu sbíhající ze schodů, odlepila se zády ode zdi a vyčkávavě vyšla Janet naproti.

„Je to dobré, Brendo. Můžu tě jít doprovodit domů, ředitel Robinson to dovolil,“ zavolala na ni Janet a mile se usmála.

Vyšly společně na prostranství před školou a zamířily směrem k parkovišti, které v tuto hodinu zelo prázdnotou. Nikde ani živáčka. Jen řady aut lemovaly jejich cestu, když Brenda odkopla z asfaltu pomuchlanou plechovku od koly pod nablýskanou toyotu a váhavě si odkašlala.

„Janet, řekni mi prosím tě, čeho se týkají ty pomluvy o Alexis a Hallovi. Nechci být tou poslední, která se něco takového dozví.“

Janet zaváhala. „Víš, já se do toho nechci plést. Měla by sis o tom možná promluvit přímo s Alexis. Říkám promluvit si, ne se s ní pohádat, Brendo. Já tě znám, jak dovedeš být ostrá.“

„Máš pravdu, jestli mýmu klukovi Alexis blbne hlavu, skočím po ní a vyškrábu jí oči,“ zareagovala prudce Brenda a pohodila vzdorovitě hlavou. Právě pro toto gesto jí Hall často přirovnával k divoké kobylce.

Janet svou kamarádku zastavila před modrým volvem připomínajícím starou laskavou paní Marvellovou a zadívala se Brendě do očí.

„Dobře, když to chceš vědět, řeknu ti, co vím. Jseš moje nejlepší kámoška a víš, že ti nechci nijak ublížit... říká se, že Hall bere už nějakou dobu Alexis na soukromé hodiny sochaření... Alexis si to prý na něm doslova zpočátku vymohla, ale pak prý Hall obrátil a začal o ní najednou mluvit jako o dřímajícím talentu... Chápeš jistě, že z toho holky udělaly love story. Možná, že se o nic nejedná, může to být jenom snůška pomluv, věř mi, Brendo...“

Obě rozvážně nasedly do volva a Brenda za sebou zlobně práskla dvířky.

„Víš, Janet, ty nemůžeš vědět, jak mi je, když sis ještě stále nenašla toho pravého... a pak úmrtí mé babičky... to všechno v jednom dopoledni...“ Brenda si otřela oči, zatímco se snažila trefit klíček do startéru.

Janet jí lehce sáhla na ruku: „Ukaž, budu řídit já, ty si odpočiň,“ řekla a znovu se povzbudivě pousmála. Brendina babička jí pro ty její neustálé úsměvy přezdívala „Sluníčko Janet“. Bylo to vše náhle ztracené v hloubi minulosti.

Janet nastartovala a pečlivě udržované volvo se odlepilo od krajnice. Hnalo se po Madison Street ke čvrti Boylston, kde se nacházel nyní opuštěný, ztichlý dům Marvellových.

V

„Víš, ani já to nemám příliš lehké,“ začala mluvit Janet Hendersonová při řízení. „Můj otčím Harry dává celý dlouhý roky přednost mýmu nevlastnímu bráchovi přede mnou a mou ségrou. Já jsem ve všem ta špatná, brácha od Harryho dostane všechno, na co si pomyslí, a je to ten nejrozmazlenější fracek, co znám. Tuhle mi zrovna říkal, že jednou zdědí celou síť továren na psí konzervy Lucky Dog a mě potom vyžene z domu,“ stáhla se Janetina tvář do nic neříkající masky.

„A co tvoje máma?“ zeptala se jí soucitně Brenda.

„Ta to všechno tiše trpí, nemá v naší rodině hlavní slovo, to má samozřejmě „světák“ Harry. Stejně ta jeho továrna je samej průšvih a jednou po ní nezbyde nic než hromada dluhů,“ skončila řeč na tohle téma zvážnělá Janet.

Zahnuly do malé uličky v Boylstonu a zaparkovaly před zahradou hustě osázenou rododendronovými keři.

„Jsi doma,“ ozvala se Janet a nejistě pohlédla do modrých Brendiných očí.

„Díky za odvoz, Janet. Půjdeš se mnou nahoru? Nechci tam být tak sama,“ zvala Brenda ochotně svou nejlepší kamarádku.

„Dobře, ale opravdu jen na chvilku, musím se vrátit do školy. Znáš Robinsona, jistě si ověří, jestli jsem zpátky dorazila včas,“ starala se Janet.

Prošly těsnou uličkou lemovanou keři a Brenda sáhla do batůžku pro klíče od domu.

„Váš barák mi vždycky připomíná dům, ve kterém jsem s matkou vyrůstala, když žila ještě s mým pravým otcem,“ prohodila Janet. „Je stejně slunný, s prosklenou verandou a zimní zahradou... jen tu chybí moje oblíbená houpačka na větvi velké jabloně... ano, to mi bylo tak devět,“ zasnila se na chvíli.

Brenda mezitím odemkla. Pozvala gestem ruky Janet dál. Sotva vyšly do prvního patra, zotvírala Brenda všechna okna, aby z místností vyvanul nevětraný vzduch. Obě se pak usadily v obýváku, podle Brendina názoru nejhezčí místnosti v domě. Okna zde byla umístěna v půlkruhových výklencích a skrze husté záclony jimi dopadaly dovnitř poslední letošní hřejivé paprsky slunce.

„Jsem ráda, že už je ti líp,“ načala přerušený rozhovor přítelkyně.

„Nechci působit jako nějaká chudinka, chápej, Janet, já si dost zakládám na svý duševní síle. To před tím... to byla jenom chvilková slabost, nepřikládej tomu větší význam. Samozřejmě, že jsem babičku milovala, ale teď mě zajímá už jen to, kdo jí pomohl do hrobu... jestli byl někdo takovej,“ zamračila se Brenda.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Maso.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.