AUGUST

STRINDBERG

Mistrovské

povídky

Přeložil

Otakar Franczyk

BRNO 2013

Translation © Otakar Franczyk, 2001

Epilogue © Otakar Franczyk, 2001

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2001, 2013 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-109-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-110-1 (Formát MobiPocket)

Obsah

VÝVOJ

VYŠŠÍ POSLÁNÍ

VÝČITKY SVĚDOMÍ

STŘÍBRNÝ MOKŘAD

KREJČÍŘŮV BÁL

SLAVÍK

FOTOGRAF A FILOZOF

PŮL ARCHU PAPÍRU

DOSLOV

Svůj vklad do této knihy věnuje překladatel památce své zesnulé nenahraditelné choti Milady.

VÝVOJ

Dubnové slunce stoupalo vzhůru a sníh na vyvýšeninách okolo jezera Mälaren roztával. Řeky vystupovaly z břehů a rozlévaly se, řítily se dolů k jezeru a za dunění a praskotu zvedaly ledový příkrov, až se rozpadal. Vítr se opírá do ledové krusty, zle na ni dotírá; rve z ní kusy o velikosti několika coulů, takže malé vysvobozené vlnky vyskakují ven, šplíchají do trhlin a tím také nahlodávají ledový příkrov, aby získaly životní prostor. Potom se vynořují z hlubin veliké vlny, pokládají se celou svou tíží na vrstvu ledu a ta se potápí. Otvory v ledu se zvětšují, zátoka se rozšiřuje a ledy jsou nezadržitelně unášeny odtud pryč, k moři.

Pod mostem Norrebro to řinčí a rachotí, v jeho pilotách to praská. Led se vrší jako zdi a strážci mostu jej rozbíjejí pomocí sekyr a háků. Obyvatelé města vycházejí ze svých příbytků, aby přihlíželi odchodu ledů. Průliv Strömmen je už plný plachetnic; obchodních lodí holandských s šatstvem, lübeckých s pivem, francouzských s vínem a španělských s kořením a vzácnými kovy z nově objeveného světa na opačné straně moře. Nejsou však mezi nimi Dánové, neboť ti se doposud nestačili vzpamatovat z hoře, že byli vyhnáni ze svazku severských států. Nahoře ve městě pulzuje život a ruch. Lidé se tam hemží jako mravenci, jejichž hnízdo někdo rozhrabal. Kavaleristé a pěšáci se mihotají sem a tam, na zdích hlídkují městští strážní. Na zámku vlaje znak Vasů a v zasedací síni právě probíhá porada mladého krále. V probudivším se městě to hlučí a lomozí, takže rackové, kteří si během zimy pokojně rybařili ve Strömmenu, uznali, že je načase přemístit se do poklidnějších končin, a neodvolatelně se k tomu rozhodli poté, co děla všech lodí spustila koncert pozdravných salv, jejichž údery se ozvěnou odrážejí od zámeckých zdí. Zvedají se na rychlých křídlech, shora vrhají zkoumavé pohledy ke španělskému lodníkovi a jeho zvláštnímu zboží, které je vykládáno u mostu, na novou plachtu Holanďana, jakož i na nové stěžně Francouze, a zalétávají k přístavnímu můstku pod zámkem, kde si prohlížejí lidi v nových šatech podivného střihu a s límci ve tvaru talíře. Tito lidé mají nové tváře, vypadají tak nějak radostněji. Nyní jsou malby čestné brány, kterou byli vyhnáni utiskovatelé a jíž sem přitáhli osvoboditelé,1 představující spletence slunečnic, holuby, pávy a anděle, poněkud vybledlé a vymyté zimním sněhem. To jsou pro staré racky přece jen přílišné novoty, a také proto směřují do tišších oblastí, také proto táhnou nad jezerem Mälaren, neboť vědí, že v jeho vodách se uvnitř Gripsholmského zálivu nachází jim známý ostrůvek, kde ještě všechno běží postaru. Tam stojí olše úplně stejné jako za jejich mládí, neboť nemohou postřehnout, že stromy povyrostly, tam rašeliník na skále, kam jejich samičky snášívaly svá tři vejce, je stále, jaký býval dříve, tam mochna, světlík a kyprej zůstaly rovněž nezměněné. Tam nebývají vyrušováni palbou z kanónů nějakými Španěly, čestnými portály a vjezdy, tam bývá takové ticho, že za klidného počasí je možno z výšky slyšet rybáře, jak ve vydlabaném dubovém kmeni hovoří se svou ženou, když na jezeře natahují sítě. Oni však nehovoří o ničem jiném než o rybách, a to je téma, které rackům nadmíru vyhovuje.

Pohled na zámek a nový klášter na pobřeží vzbuzuje obavy z ještě většího rámusu. Zámek je ale opuštěný a klášter zase obydlený lidmi, kteří se nestarají o vezdejší svět a taktéž si nepřejí, aby se svět zajímal o ně. Jistěže to je velmi sobecké, jenže pokud to přispívá k udržování klidu, není proti tomu co namítat, aspoň ne ze strany těch, kdo klid a mír milují, a rackové mezi takové tvory nesporně patří.

* * *

Kartuziánský klášter Pax Mariae, čili Pokoj Mariin, patří ke zvláštním jevům švédských klášterních dějin. Byl založen při nástupu nové doby, kdy sotva ještě někdo dal na mnišství či jeho nauku, a zabydleli ho členové toho nejpřísnějšího řádu, jaký kdy existoval, totiž kartuziáni. Ti nesmírně pohrdali světem a životní úkol spatřovali v boji za svobodu ducha. A oni bojovali. Aby tělo udrželi v poslušnosti, nosili oděv z žíní místo ze lnu, pili pouze vodu a jedli jen chléb a zeleninu. Měli totiž za to, že zvyk pojídání masa se zrodil až po prvotním hříchu, kdy lidé klesli na úroveň divé zvěře. Nicméně považovali za nutné omezovat nadvládu těla i tím, že si třikrát ročně nechávali pouštět žilou. Důsledkem toho bylo, že se vlekli jako živé mrtvoly, sotva schopni slova. Jejich nemluvnost však nelze přičítat na vrub podvýživy. Regule jim totiž zakazovaly hlasité rozhovory. Ba i samotné bohoslužby se odbývaly tiše, včetně modliteb. Mše, z nichž byl posléze odbourán i zpěv, probíhaly v naprosté tichosti, varhany a zvony byly úplně exkomunikovány. Tito mniši se těšili u lidí veliké vážnosti a ve srovnání s příslušníky klášterů oné doby se vyznačovali neobvyklým pohrdáním světskými statky. Když obdrželi zpola rozbořený zámek Gripsholm s poli, zvěřincem a zahradami, uzavřeli sály zámku a ponechali si pouze několik těch nejhorších místností. Vypustili zvířata ze zvěřince a nechali vytrhat všechny nadbytečné rostliny ze zahrady, kterou pak využívali pouze k pěstování léčivých bylin, aby jimi bezplatně zásobovali místní nemocné. Takto se stali, podle nahlížení všech, tak dobrými Kristovými žáky, jakými se vůbec lze stát, a v žádném případě nebyli povaleči, neboť neměli služebníky, nýbrž vykonávali veškeré potřebné úkony sami.

Nacházíme je takto jednoho dubnového dne při odsekávání ledu na klášterním dvoře. Nejde to rychle, neboť žíněná košile se v podpaždí vypíná, a navíc chudokrevnost a silný jarní vzduch zapříčiňují pokles sil. Sípají tak, až se vyhublé líce propadají a čelisti a chrup se zřetelně rýsují. Každou chvíli ustávají v práci a odkašlávají. Sluníčko žhne, jim je však chladno a studený pot, který se jim řine z tváří, způsobuje, že vypadají neduživě. Před kostelními dveřmi je rozkopaný hrob, na jehož okraji stojí rakev — nežádoucí připomínka konce životní pouti. Uvnitř kostela slouží jeden z bratrů němou mši pro své němé druhy. Slyšet je pouze šelest papíru při obracení listů knihy a šustění oděvů při sklánění a poklecích. Kostel postrádá jakékoli vnější ozdoby kromě černého kříže nad hlavním oltářem.

V předoltáří je však postavena veliká prkenná tabule, na níž se má prezentovat Zvěstování, jediný obraz, který tu má vyhrazené místo. Umělec, který musel být přiveden zvenčí kláštera, se připravuje na posvátné poslání přísným pokáním a odříkáním. Mezi bratry se odbývaly četné úvahy o tom, jak má být téma pojato, a malíř Botvid se dostal do těžkého sporu sám se sebou, jak má Marii Pannu znázornit v okamžiku, kdy přijímá andělské pozdravení Ave Maria gratia plena a dovídá se o svém požehnaném stavu. Botvid byl mladý muž a samozřejmě pobožný ažaž, ale též dobře věděl, že ke zrození lidské bytosti je zapotřebí kromě ženy i muže. Proto se musel na jedné straně držet průběžně toho přirozeného, na druhé straně však nesměl zapomenout na zázračné dílo, čili na nepřirozenost, a tu symbiózu nejvyšší nepudovosti se smyslností mínil vyjádřit výrazem tváře Marie Panny. To však odkládal na sám konec a začal s andělem. Aby do díla nezatáhl něco z obklopující skutečnosti, posloužil si místo krajinou s budovami starým osvědčeným způsobem, tedy zlatým podkladem, což figurám dodává nadsmyslný lesk a zbavuje je rušivých nahodilostí, a navíc jim to umožňuje vznášet se v prvolátce, která není vzduchem ani zemí, nýbrž pouhopouhým světlem. Podle biblických slov to byl archanděl Gabriel, koho seslal Pánbůh, aby zvěstoval Panně Marii její nastávající štěstí. Jelikož se v písmech všichni andělé vyskytují pod mužskými jmény, nerozpakoval se Botvid zobrazit ho v mužské podobě. Za to si ovšem vysloužil ostré výtky napsané na břidlicové tabuli, neboť andělé, kteří stojí nade vším, co zavání smyslností, jsou bezpohlavní, a ostatně, aby se na jednom obraze nacházeli o samotě muž a panna, obzvláště když jde o zobrazení galantní záležitosti, to nešlo tak nějak dohromady. Anděl tedy dostal mužsko-ženský výraz, jakým se andělé vyznačují. Obličej měl mládenecký, vlasy ženské, paže a nohy, pokud to bylo přes oděv patrné, mládenecké, prsa se však lehce vzdouvala a boky se začínaly rozepínat hned pod útlým pasem. Křídla byla upevněna jako obvykle na šatech a vypadalo to, že jsou jejich součástí. Do andělovy ruky vložil květinu lásky, tedy růži. Jenže rudá barva se protivila svatým, neboť připomíná maso, a tato květina probouzela navíc vzpomínky na pohanské milostné ságy. Ne, lilie to musí být, bílá lilie, a měl velikou radost z účinku těch šesti šafránově žlutých prašníků, neboť u bíle oděných figur se barevný účinek hned tak neprosazuje. Avšak když nazítří vstoupil do kostela, aby se opět chopil svého díla, uviděl, že někdo prašníky přemaloval a kalichy vyprázdnil. Mnichové se zdráhali dát Botvidovi na jeho dotaz jakoukoli odpověď a ten se domníval, že příčina vězí v některém tajemství věrouky, do níž není radno šťourat.

S andělem si tedy jakž takž poradil a chystal se malovat Pannu. Přísným půstem, nočním bděním a průpravou ve zbožnosti se pro věc načisto zapálil. Vydržel proklečet v kostele při modlení celé hodiny, volaje Marii Pannu, aby mu aspoň na okamžíček zjevila svou tvář, leč marně. Zjevení se nekonalo a Botvid se necítil být hoden, aby štětcem a barvou znázorňoval lidem, kteří byli světější než on sám, tajemství nebes. Jeho mysl byla naplněna pozemskými záležitostmi. Přispěla k tomu i skutečnost, že musel bydlet mimo klášter a nemohl se tedy vyhnout setkáním a rozhovorům s jinými lidmi. Dostal totiž přidělen příbytek ve staré budově, kde mu byli sousedy světský hlídač zámku a jeho jediná dcera. Ty také často potkával, třebaže jídával v klášteře a v zámeckém objektu dlel pouze o nocích.

Botvid strávil své dětství ve společnosti tří bratrů. Sestru nikdy neměl, proto také zacházet s mladými děvčaty příliš nedovedl. Vzhledem k této neobeznalosti s druhou polovinou lidstva kupily se v něm podivné názory na její reprezentantky a při pohledu na mladé děvče ho přepadal pocit, jako by se nacházel před vyšší bytostí. Dcera vrátného, jež byla jedinou ženskou bytostí, kterou během dnů vídával, učinila na něho kromobyčejný dojem. Neodvažoval se však přiblížit se k ní a hledíval na ni, pouze když stál ukryt nahoře za oknem své jizby a ona se nacházela dole v zahradě. Když však sám vycházel ze zámku směrem ke klášteru a věděl, že dívka stojí u okna své komůrky, cukalo mu v nohou a přepadávala jej nejistota, takže musel upřít zrak na sloup vrat, aby byl vůbec schopen udržet přímý směr cesty.

Ta dívka nebyla obzvláště hezká, třebaže v sobě jistý půvab měla. Pro Botvida však zosobňovala tu nejvyšší krásu, jakou kdy viděl, a naplňovala jeho mysl, ať už byla nablízku či ne. Z toho také pramenil jeho rmut, když v kostele klekával na podlaze a prosíval Pannu Marii, aby se mu zjevila v lidských dimenzích. Ona se totiž občas v mraku objevila malinkatá tvářička s téměř bílou pletí, s lehkým zastíněním přes ústa a s dlouhými černými řasami, které zpola zakrývaly černé oko.

Začalo se schylovat k jaru a práce se téměř nehýbala z místa. Mniši jevili znaky neklidu. Botvid prodlužoval půst a nechal si pustit žilou. Vlivem úbytku krve onemocněl a byl upoután na lůžko, kde v horečkách blouznil. Tu ztratili mniši trpělivost a poslali do Stockholmu pro mladého malíře, který právě přišel z Itálie, kde se učil od těch nejslovutnějších mistrů, jací se tam právě nacházeli. Jenže ten nemohl přijít dříve než v květnu, neboť musel ještě pomalovat několik stěn na královském zámku. Mezitím se Botvid uzdravil natolik, že byl ve stavu opustit postel. Mniši, kterým ho bylo líto, mu slíbili, že bude moci být očekávanému mistrovi nápomocen a zůstat, dokud dílo nebude hotovo.

Jednoho teplého jarního večera chodil Botvid po zahradě a snil. Slunce právě zapadalo a zátoka se leskla jako zrcadlo. Na zahradních záhonech kvetly lilie a šafrán. Lilie pronikavě voněly a opájely ho. Hloubal při tom o tajuplném chování mnichů v souvislosti s andělskou lilií. Proč se má znetvářet něco, co stvořil Bůh? Copak stvořil snad Bůh něco hříšného?

Obdivoval náturu dusané trávy, která si vybrala ta nejvýš napadaná místa, kde po ní šlapaly četné nohy. Když se takhle šinul kupředu chodníkem vedoucím k přistávacímu můstku, zaslechl za sebou na písku kroky. Obrátil se a hned zrozpačitěl natolik, až mu nohy vypověděly poslušnost. Spatřil totiž dceru hlídače zámku, jak se blíží přímo k němu. Pozdravila dobrý večer a směle se mu zahleděla do očí. Botvid celý zkameněl a nebyl s to vypravit ze sebe slovo. Zasmála se a předešla ho. Následoval ji však. Malířskýma očima se koukal, jak se pod šatem rýsují hebké křivky mladého těla, a podle linií vyznačených na úboru si představoval celou její nahou krásu. Kromě toho sledoval stopy drobných nožek v písku. Už dospěla na konec můstku a chystala se uvolnit připoutaný člun. Botvid zůstal stát a pozoroval ji. Chtěl se k ní rozběhnout a pomoci jí jenom proto, aby mohl být u ní, nemohl se ale hnout z místa. Chvíli se s lanem trápila, až konečně vrhla na Botvida vyčítavý pohled a řekla:

— Copak mi s tím nepomůžeš?

Botvid k ní přispěchal a člun uvolnil. Dívka uchopila do ruky sukně. Nadzvedla je opatrně tak vysoko, že bylo vidět červený podvazek, a nastoupila. Pak pohlédla vzhůru k Botvidovi, který zůstal stát a zíral na ni. Zasmála se a odrazila. Když pozvedávala vesla a zase je spouštěla, vyhoupla se jí pod bílým náprsním šátkem ňadra a při každém záběru vesel se pod okrajem sukně kmitly dvě nožky. Botvid by tam byl velice rád s ní. Co mu v tom zabránilo? Představil si, jak by byl zahanben, kdyby se rozhněvala a na jeho dotaz, zda jí smí dělat společnost, by byla odpověděla ne. A že by se byla rozhněvala, považoval za nejvýš pravděpodobné. Nasedla do člunu a vyjela si na otevřené jezero, aby byla sama, o tom nebylo pochyb. Člun klouzal pozvolna kupředu a brázdil ocelově zářivou hladinu. Rudý sluneční svit dopadal přímo do tváře mladého děvčete a zahlazoval veškeré drobné hranatosti jejích linií. Navíc jí zapálil oči a lícím dodal růžový nádech, což ji učinilo doopravdy překrásnou. Nyní spočívala na veslech, lehce zčeřená hladina se uklidňovala. Vládlo takové ticho, že Botvid slyšel v uších svůj tep i cirkulaci krve v podobě lehkého zvonění, když tu náhle ticho prořízl zpěv vycházející z člunu. Ten zpěv se odrážel od pobřeží tak, že se ptáci, kteří spali na větvích, budili a mniši šplhali na zeď, aby zjistili, kdo ruší jejich klid. Byla to zvláštní píseň, jakou Botvid jaktěživ neslyšel a jejíž slova nemohl zprvu pochopit. Začínala takto:

A vodní duch v bělostném písku kráčí,

vzbuďte se, chasníci lepí, vy spáči!

Do roucha mocného muže se halí,

ti mládenci přespříliš dlouho spali.

Když dozpívala poslední verš, vyprskla v smích, což několikrát zopakovala, zřejmě proto, že se nemohla nabažit poslechu ozvěny odrážející se od příkrého kopce zvaného Hälsningsberget přímo k ní. Botvidovi bylo všelijak. Ti mládenci přespříliš dlouho spali. Tato slova připadala jeho mladému srdci i jeho mladé mysli jako výtka a věta vzbuďte se, chasníci lepí, vy spáči! mu zvučela v uších jako výzva probouzejícího se mládí k radosti ze života a k potěšení z bytí. Když však dospěla k poslednímu verši, kde bezduché tělo panny se nachází v peřejích, kam ji vodní duch vylákal, probudilo se jeho svědomí a vrátil se domů, aby už nebyl váben do hlubin krásnou vodní žínkou, jež plula v loďce tam na jezeře a už stačila odvést jeho srdce od nebeských záležitostí a připravit mu tu pohanu být zavržen jako nehodný malovat obraz Marie Panny.

Vracel se do zámku pomalu jako stín. Když se však zastavil na schodišti a uviděl, jak svatí mužové visí bradami na zdi a naslouchají zpěvu, prosil Boha, aby se smiloval nad zlou ženou, která narušuje klid Panny Marie a znepokojuje její věrné služebníky.

Když tak stál, zbožně rozjímaje, zaslechl za sebou těsně vedle svého ucha mužský hlas, jak praví:

— Hoď starosti za hlavu, Botvide. Pojď, zahrajeme si spolu.

Byl to onen starý hlídač. Položil Botvidovi ruku na rameno a vedl jej do světnice, kde hra byla připravena u otevřeného okna. Botvid byl starým mužem jako zhypnotizován, neboť měl vlastně v úmyslu jít nahoru do své jizby modlit se a místo toho zůstal velice rád dole. Po chvíli už v bedýnce z borového dřeva chrastily a klepaly hrací kameny. Botvid prohrál, neboť byl roztěkaný. Měl příležitost všimnout si rukou starého pána a posoudit, zda se podobají jejím, měl možnost podívat se mu na nos a oči, zda vypadají jako její, a byl rád, když se přesvědčil, že starý pán má malé uši. Mohl si ale též prohlédnout místnost. Určitě to nebyla světnice starého pána, neboť všechno tu bylo upraveno a vyparáděno.

— Teď budu mít cinq, řekl hlídač zámku a shrábl kostky do poháru.

Botvid využil příležitosti a zjistil, že pokrývka postele je květovaná.

— Prsty pryč, zvolal starý muž a převrátil.

Botvid převrátil po něm a pohledem uvízl na malém příručním zrcadélku z ocele, které viselo nad starým mužem. V něm se odrážela celá odvrácená stěna. Ta byla ověšena tkanými obrazy, pozůstatky starých zašlých časů.

— Soustřeď se na hru, jinak tě vyřídím, vyrušil ho starý pán z hloubání.

Botvid zíral na kameny, které bylo nutno vzít do ruky, a chvíli sledoval hru. Brzy však musel opět pozvednout zrak a ten dopadl znovu na zrcadlo. Ve stejném okamžiku pocítil, jako by mu teplý závan větru pohladil šíji a hlavu. Natáhl krk a v zrcadle uzřel nad svým ramenem dvě hluboké černé oči zabořené do jeho. Právě byl na řadě, jenže ruka se mu chvěla, takže kostky se skutálely na podlahu.

— Vezmi džbán a dojdi pro pivo, Maria, řekl starý muž. — Tenhle chlapec je vyzáblý a potřebuje něco na posílení.

Botvid se zvedl, aby kostky posbíral. Poklekl na koberec, když tu se jeho ruka dotkla prstů dívky, která přispěchala k němu se stejným úmyslem. On však zůstal na podlaze ležet v bezvědomí. Starý muž k němu přistoupil a odnesl ho do jeho jizby, uložil ho do postele a navrstvil na něho rohože a kožešiny, pod nimiž se Botvid zpotil a usnul.

— Jsou mi to ale dneska divní lidé, zauvažoval hlídač sedě u postele. — Jakmile uvidí sukni, hned celí zkoprní. Za mých mladých časů tomu bylo docela jinak! Říká se ale, že všechno jde kupředu. Možná, ale s lidmi to jde pozpátku, to je jisté.

Nechal svařit máz silného piva s pelyňkem a yzopem a vlil to do polomrtvého Botvida, jenž hned nato upadl do hlubokého spánku.

* * *

Když se Botvid nazítří probral, svítilo už do jeho jizby sluníčko. Zprvu se nemohl upamatovat, zda se mu něco zdálo, ani na to, co se předchozího večera událo. Zato cítil ve svém těle příjemné teplo a svaly už nebyly ochablé. Když se takto po pokoji rozhlížel, uviděl svou žíněnou košili, kterou po tři měsíce neodložil, jak visí na opěradle lavice. To ho velmi překvapilo. Ale když uzřel džbán od piva stát za hlavou postele, rázem všechno pochopil a na všechno se rozpomenul. Tak tedy byl podnapilý, nechal se zlákat hlídačem ke hře a choval chlípné touhy k dívce, která zpívala. A přitom měl přece v úmyslu namalovat zbožným mužům Svatou Pannu. Zachvátil ho příšerný strach. Vyskočil z postele a vrhl se k obrazu Madony v nice stěny. Tam zůstal klečet v modlitbách a vzývání na holé kamenné podlaze.

Klečel tam chvěje se ještě i ve chvíli, kdy se otevřely dveře a dovnitř vstoupil mladý muž, oblečen jako italský švihák, s kordem po boku, ve střiženém oděvu s pozlacenými knoflíky a s rancem na zádech, který odhodil na podlahu. Měl velikou hlavu s hustými, krátce přistřiženými vlasy, což zahlazovalo všechny ostré a hranaté rysy. Mezi mohutným knírem a bujnou bradou hřímal velitelský hlas s nádechem dobromyslnosti a životního optimismu. Hodil soustrastným, avšak srdečným pohledem po polonahém Botvidovi, který zůstal zahanben klečet na podlaze, a řekl:

— Mám tu čest se sloupovým svatým2 Botvidem, tím velikým malířem? San Marco, taková kostra! A který z pekla pes mu ohlodal kosti? Doufám, že ten ďábel už pyká! A jaký to sklepní vzduch dýchá! Okno dokořán, a hned!

Vytasil kord a vyhodil jím okenní háky. Slunce, které se předtím muselo prodírat malými tmavozelenými tabulemi, pronikalo nyní do místnosti volně a naplnilo ji teplem, neboť venku bylo tepleji než uvnitř.

Botvid zděšeně vyskočil, aby se zmocnil své žíněné košile. Cizinec ho však předešel. Uchopil ji do konečků prstů a vyhodil oknem ven.

— Vrše patří do jezera! Tak co, chlapče, pokračoval. — Bojíš se mě? Jsem Giacomo, rozený Jakob, malíř. Přicházím z Itálie. A jsem to já, kdo se ujme tvé madony della Pace Mariae,3 a ti mnišští utřinosové budou z ní celí vyjevení!

Botvid prosil o prominutí, ale cizí pán ať je tak laskavý a odebere se do komůrky vedle, on se mezitím oblékne.

— A proč? Stydí se snad? Právě mám v úmyslu vyměnit si prádlo, vesloval jsem celou noc a jsem mokrý jako pes. S tvým svolením, bratře!

Nato svlékal ze sebe oděv, kus po kuse, dokud nebyl úplně nahý. Takhle se postavil před otevřené okno, aby své tělo vystavil vzdušné ranní lázni.

Botvid nevěděl, co by měl říct, neboť cizincova neostýchavost ho dočista omráčila. Nemohl se ale přimět, aby neobdivoval to statné tělo, které se před jeho očima obnažilo. Síla, zdraví a mládí kolovaly v těch modrých žilách, které zpola spočívaly na svalech. Na těch svalech, jež pokrývaly veškeré kosti a tu a tam vytvářely pevné muldy. Jaké to vtělené mládí, jaká to nakupená síla, jaké to osvobození od pokušení! pomyslil si Botvid. A když pohlédl na své bartolomějské kosti mučedníka, zastyděl se za tento zmetek Božího díla.

Po chvíli měli oba mužové na sobě oděv. Chýlilo se už k poledni, Botvid zaspal. Když šli okolo otevřených dveří hlídače zámku, zahlédl Giacomo dívku, kterak stojí u kamen a otáčí na rožni zajíce.

— No ne, takové hezké děvče! vyhrkl.

Dívka se ohlédla. Giacomo jí poslal vzdušné políbení.

— Dobrý den, krásná Anno! řekl a chtěl vstoupit dovnitř do kuchyně, Botvid ho však zatáhl za kabátec.

— Jmenuje se Maria, pronesl Botvid tiše.

— Ach, co na tom, jak se jmenuje. Důležité je, aby se neuzavírala, aby byla vstřícná. Ostatně, je po čertech krásná, to je třeba zaregistrovat!

Pokračovali dolů ke klášteru. Byli uvedeni do kostela, kam se měli co nevidět dostavit i opat a zpovědník, aby uvítali právě dorazivšího umělce.

Botvid si u dveří zul boty a posloužil si svěcenou vodou. Giacomo neučinil jedno ani druhé. Prohlížel si klenbu, kterou považoval za grandiózní. U sloupů poznamenal, že by mohly být štíhlejší. Kristus na hlavním oltáři měl vadu na levém koleně a oči civěly příliš do strany.

Botvid chodil jako po žhavém uhlí a neustále chtěl Giacoma napomínat, aby nemluvil příliš hlasitě a nenašlapoval na podlahu příliš rázně, ten však nerozuměl tomu, co říká. Šmejdil jen kolem dokola a na všem nacházel chyby, jen ne na klenbě, kterou považoval za nepřekonatelnou.

Konečně přibyli opat se zpovědníkem. Giacomo jim šel bez zábran v ústrety a potřásal jim rukama. Dunivým hlasem, který kostelem málem zatřásl, řekl:

— Pane opate, pane zpovědníku, jsem velice šťasten, že se mohu s vámi seznámit, a dávám vám k dispozici své bezvýznamné schopnosti! Jmenuji se Giacomo a prosím, abyste mě považovali za svého.

— Jsou snad ti ctihodní otcové němí? otázal se Botvida.

— Ve jménu nebes, v kartuziánské společnosti se hlasitě nehovoří! odvětil chvějící se Botvid.

— Nehovoří se tu?

— Ne, tady se píše! A Botvid mu podal břidlicovou tabulku.

— Ale vždyť já psát neumím, řekl Giacomo, — umím jen malovat.

Po výměně zápisů mezi svatými otci a Botvidem bylo dohodnuto, že Botvid bude šeptem sloužit coby tlumočník. Giacomovi bylo předneseno, aby odložil kord, než vstoupí do kaple Mariae.

Jakmile byla podmínka splněna, otevřely se dveře do kaple. Mnichové a Botvid padli na kolena, aby se krátce pomodlili, Giacomo však vstoupil.

Přimět ho, aby mluvil potichu, bylo nemožné, neboť i když ztlumil hlas, rachotilo to jako hrom, a než se uskutečnil písemný kontakt, stál už na žebříku se štětcem v ruce, který předtím ponořil do nádoby s barvou. Nato začal přednášet svůj posudek.

— Co je to tady? byla jeho první slova. — Archanděl Gabriel s ženským poprsím! Pryč s tím! A ta dívčí tvář! Gabriela je nutno představovat jako starého lišáka, neboť se vyskytuje už ve Starém zákoně a nyní je ve hře i v Novém. Vousy musí mít! Pouze v lampové černi! Táák!

Pozvedl štětec a namaloval jím pořádnou kozí bradu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mistrovské povídky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.