Andrew Hall

Copyright© 2000 by Andrew Hall

Copyright© 2013 for the Czech edition by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright©2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-083-0 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-084-7 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-085-4 (PDF na CD)

Předmluva

1.

OHNIVÝ MUŽ

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

2.

EL DIABLO

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

3.

REALITA

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Předmluva

V roce 1485, krátce po bitvě u Bosworthu, v níž zahynul Richard III. a k moci se dostali Tudorovci, povýšil nový panovník Jindřich VII. do šlechtického stavu Johna Parsleye a daroval mu panství Hawkshill, pár vesnic s malou tvrzí na severu země nedaleko skotských hranic. John Parsley a jeho potomci přeměnili tvrz na kamenný hrad, postupně však ztratili spojení s královským dvorem a stali se typickou zchudlou anglickou venkovskou šlechtou profitující z nájmů, lovu a občasných loupeží.

V roce 1932 bylo už sídlo Parsleyů značně zchátralé a skrz naskrz zadlužené. Z celého rodu zbyl už jen stařičký 92letý hrabě William, upoutaný na kolečkové křeslo a nekomunikující s okolím, a jeho rozvedený, rozmařilý syn Geoffrey, který utrácel zbytky rodinného jmění s lehkými ženštinami v Londýně a při dostihových sázkách. Jako dar z nebe se mu jevila nabídka amerického milionáře Richarda Creaseye, který chtěl hrad rozebrat na kusy, převézt do USA a tam si ho postavit jako své letní sídlo.

Tato transakce se nakonec také uskutečnila, zřejmě přes odpor stařičkého hraběte, který při konečném podpisu smlouvy ze zlosti nabyl na krátký čas jasného vědomí a také řeči a svého syna proklel. Nejasná kletba dále odsuzovala k věčnému zatracení a neštěstí všechny, kdo budou s hradem dále disponovat, žít v něm a vůbec. Po vyslovení kletby hrabě William z rozčilení skonal.

Jeho syn se z nabytých peněz dlouho neradoval, neboť zhruba za rok, zrovna v den, kdy byl poslední kámen Hawkshillu naložen na zaoceánský parník, byl nalezen zardoušený v jedné z londýnských uliček. Jeho smrt nebyla nikdy vysvětlena, nenašly se také žádné peníze, které zbyly z prodeje rodinného sídla. Rod Parsleyů tak vymřel.

Richard Creasey, který Hawkshill koupil, převezl do USA a tam ho znovu postavil na okraji malého městečka Borgentown, byl typickým příkladem amerického milionáře, který se vypracoval z poslíčka až na majitele jedné z největších průmyslových korporací, Creasey Int. Ltd. Firma začínala výrobou psích sucharů, později rozšířila svou působnost do celého potravinářského průmyslu a rozhodujícím momentem jejího grandiózního rozmachu bylo získání dodávek konzervovaných potravin pro americkou armádu. Sám Creasey byl tvrdý a nelítostný podnikatel, proslulý nemilosrdnou likvidací svých konkurentů i nekompromisními postoji vůči požadavkům svých zaměstnanců. K stáru se však poněkud změnil a snad z výčitek svědomí věnoval značné sumy na různé dobročinné účely. Městečku Borgentown, které se mezitím značně rozrostlo, také přenechal své letní sídlo, kam ostatně příliš často nejezdil.

Město si s hradem víceméně nevědělo rady. Nejdřív v něm bylo provinční muzeum, pak bylo rozhodnuto, že z něj udělají školu. Následkem toho hrad prošel rozsáhlou přestavbou, která podstatně změnila jeho vzhled a udělala z gotické stavby ošklivou, nesourodou budovu, v níž ve své původní podobě zůstala jen hodovní síň (nese Creaseyovo jméno), jíž se nyní používá jako aula k různým shromážděním, školním představením a diskotékám, a věž, v níž ředitelství školy zřídilo amatérskou hvězdárnu.

1.

OHNIVÝ MUŽ

I.

Na Crossing Avenue, ulici vedoucí do Greenhillu, byl shon. Policejní vozy obklíčily místo ze všech stran. Náčelník policie Hurst se mezi policisty vyjímal jako maják mezi palmami. Přímo zářil aktivitou.

Linda Parkerová a Harry Stubs, syn majitele autoservisu Stubs, ho pozorovali z dálky spolu s ostatními zvědavci. Viděli, jak se náčelník Hurst sklání nad mrtvým tělem a chvíli cosi povídá svému podřízenému poručíku Crossovi. Potom zřejmě vydal příkaz přihlížejícímu lékaři. Ten k tělu poklekl a pak z příruční lékařské brašny vylovil stetoskop. Chvíli naslouchal, jestli srdce ležícího muže nevydává životodárný tlukot.

Ne, zohavené, ze všech stran spálené tělo bylo definitivně mrtvé. Zbývalo je jen naložit do pohřebního vozu stojícího opodál a odvézt do márnice.

Policisté, lékař a saniťák chvíli ještě okouněli, jako by tím zvědavým přihlížením chtěli mrtvému vrátit život, ale pak se náčelník Hurst vzpamatoval a pokynul jim. Tělo putovalo do furgonu. Zadní dveře pohřebního vozu zaklaply a vůz se pomalu vydal jemu tak známým směrem.

U místa zůstal hlídkovat mladý policista. Ostatní kromě jednoho vozu vyrazili spolu s náčelníkem Hurstem za pohřebními zřízenci.

„Hrozné,“ řekla Linda a přitom obrátila tvář ke svému spolužákovi Harrymu Stubsovi.

„Děsné,“ přitakal a zamířil spolu s ní naproti poslednímu policejnímu vozu, který k nim mezitím pomalu a opatrně dojel.

„Nasedejte,“ vyzval je poručík Cross. „Potřebujeme zapsat vaše svědectví.“

Linda a Harry nasedli do vozu a ten s nimi zamířil k Rainy Avenue, kde sídlila policejní stanice.

Před budovou už na ně čekal náčelník Hurst. „Pojďte, mládeži,“ vyzval je, „musíme podrobně sepsat vaše svědectví. Takováhle věc se v Borgentownu ještě nestala. Upálit někoho za bílého dne. To je šílené. Nemůžu tomu pořád uvěřit. Kdyby mi to řekl nějakej opilec, tak bych to nechal plavat, ale vám nemám důvod nevěřit. Kromě toho váš spolužák Jim Crosby má na těle tolik popálenin, že je to jasný. Někdo ho opravdu zapálil...“

Došli ke dveřím jedné z policejních místností. „Prosím,“ otevřel jim dveře.

„Posaďte se.“

Náčelník Hurst zasedl proti nim za svůj pracovní stůl a začal psát na počítači. Postupně jim kladl otázky a oni na ně ochotně odpovídali. Snažil se z nich vytáhnout každý detail toho hrozného odpoledne, kdy se stali svědky šíleného upálení svého spolužáka. Jejich očima si mohl prohlédnout celou tu divokou fantastickou scénu.

Linda a Harry hned po vyučování opustili borgentownskou střední školu a zamířili k pizzerii „U Micka“, aby si tam na chvíli poseděli stranou ostatních spolužáků, kteří o nich dobře věděli, že spolu už několik měsíců chodí. Šli pěšky, své vozy nechali u školy. Ani nevěděli, jak se ocitli na Crossing Avenue. Celou cestu si povídali o posledním basketbalovém zápase, o zpěvačce Gwen Stefani a spoustě dalších věcí. Najednou spatřili cosi děsivého.

Po Crossing Avenue běžel hořící muž. Ano, hořící muž! Běžel a přitom křičel: „Oheň! Oheň!“

Proti němu uviděli přicházet svého spolužáka Jima Crosbyho. S hrůzou zírali na to, jak hořící muž Jima uchopil a jak do něj... bodá nožem!

Slyšeli Jimův hrozný, srdceryvný řev, pak se jeho postava zhroutila a zůstala ležet u nohou muže, ze kterého do všech stran šlehaly plameny.

Hleděli na to zkamenělí děsem, neschopní se pohnout dozadu či dopředu. Pak se dali na útěk k policejní stanici.

Po cestě si uvědomili, že bude rychlejší zavolat, a tak Harry vytočil na svém mobilu číslo borgentownské policie a spojil se s náčelníkem Hurstem.

Víc si nepamatují. Bylo to hrozné, hrozné.

Náčelník Hurst je pozorně vyslechl a všechno potřebné zapsal do podrobného protokolu. Potom je vyprovodil ze dveří a nechal je policejním autem odvézt ke škole, kde stály jejich automobily.

Linda se s Harrym rozloučila, ačkoliv původně chtěli posedět „U Micka“. Nasedla do svého BMW a zamířila domů.

II.

Manželé Parkerovi a jejich dcera Linda seděli tiše u televizoru a poslouchali. Zprávu o podivné vraždě přenášela lokální stanice AFG.

„Nejpodivnější na celé události,“ konstatoval na závěr reportér, „je to, že takzvaný Hořící muž, kterého spatřili dva mladí lidé z borgentownské střední školy, nebyl už nikým jiným spatřen. Je to zvláště podivné proto, že se jednalo o násilný čin na poměrně rušném místě. Kam muž zmizel, to nikdo neví. Policie je bezradná a připravuje široké pátrání v Borgentownu i jeho okolí. K případu byli přizváni i specialisté FBI z Washingtonu, kteří prý se, jak nám prozradili, s podobným případem ještě nikdy nesetkali. Upalování je doménou rasistické organizace Ku-Klux-Klanu. Možná stopy povedou právě k nim...“

Paní Parkerová vypnula televizor a omluvně pohlédla na svého manžela a dceru. „To stačilo, ne?“ usmála se. „Pro dnešek jsi toho, Lindo, měla už dost. Je to strašné. Nevím, jestli tě můžu teď pustit na ulici, než se to vyšetří a toho šílence konečně chytnou.“

„Třeba někde uhořel,“ zamyslel se pan Parker, povoláním policista. Teď měl právě krátkou dovolenou. „Možná stačil doběhnout do nějaké kůlny nebo sklepa a tam umřel. Je to cvokárna, máš pravdu, Grace,“ pohlédl zadumaně na svoji ženu, „neměli bychom ji teď vůbec pouštět ven, než to kolegové uzavřou. Ten chlapík musí být totální blázen. Jestli někde neumřel, tak určitě zabije ještě někoho...“

„Přece nebudu sedět celý dny doma,“ bránila se Linda. „To, že zabil Jima, je jenom náhoda. Mohl to bejt klidně někdo úplně jinej.“

„Zůstaneš doma a hotovo,“ rozhodla paní Parkerová. „Máme jen tebe a nechceme tě ztratit...“

„Mimochodem, Lindo,“ vzpomněl si náhle pan Parker, „zapomněl jsem ti říct, že ti přišel nějakej dopis. Nepíše ti ten tvůj fešák Harry?“

„Sem s ním,“ usmála se Linda dychtivě. „Proč by mi Harry psal? Vždyť se vidíme každej den ve škole.“

„Moment, hned se vrátím,“ zvedl se pan Parker a zamířil do svého pokoje.

Linda se ještě chvíli vrtěla na místě a pak mu vyrazila naproti. „Dej to sem,“ smála se a pokoušela se mu dopis vytrhnout z ruky.

„Ale, ale,“ bránil se s úsměvem. „Co kdybych si ten dopis přečetl. Musím přece vědět, co dělá moje dcera!“

Lindě se konečně podařilo mu dopis uloupit. Ihned se rozeběhla ke svému pokoji. Posadila se na pečlivě ustlané lůžko, roztrhla obálku a ztuhla.

Dopis byl sestaven z nalepených písmen nestejné velikosti. Uprostřed první strany se výhrůžně šklebila lebka se zkříženými hnáty. Četla:

V A R O V Á N Í ! ! !

TENTO DOPIS BER SMRTELNĚ VÁŽNĚ!

JSEM OHNIVÝ MUŽ.

JSEM DUCH, FANTOM.

JSEM NESMRTELNÝ. NEJSEM ČLOVĚK.

POSLECHNI MĚ A BUDEŠ ŽÍT.

ČEKÁM NA TEBE NA HŘBITOVĚ V GREENHILLU.

DNES PŘESNĚ O PŮLNOCI!

JESTLI NEPŘIJDEŠ, ZABIJI TVÉHO DALŠÍHO SPOLUŽÁKA!

O H N I V Ý  M U Ž

Slova Ohnivý muž byla napsána hnědě, zřejmě to byla zaschlá krev.

Vytřeštěnýma očima hleděla na to, co právě přečetla, a hlavou jí v krátkém okamžiku proletělo tisíc věcí. Na chvíli ji napadlo, že si někdo dělá legraci. Některý z jejích spolužáků necitlivě zažertoval a hodil jí do schránky čerstvé výplody svého mozku. Ale pak se zamyslila znovu. Tohle nemusí být anonym některého spolužáka. Ten dopis mohl skutečně poslat vrah.

Vyděsila se.

„Tati!“ téměř vykřikla. „Pojď sem, tati!“

Pan Parker se objevil ve dveřích. „Co se stalo? Co je, Lindo?“

„Podívej se.“

Vzal do rukou dopis a četl. Pak k ní obrátil náhle zvážnělé oči a řekl mrazivým hlasem:

„Tohle je ale blbej fór. Nevymyslel si to náhodou ten tvůj fešák?“

„Určitě ne,“ řekla přesvědčivě. „Tohle by Harry nikdy neudělal.“

„Musíme to oznámit,“ řekl pan Parker. „Pojď,“ pokynul jí a ona ho následovala do obýváku, kde se před chvílí společně dívali na televizi.

„Přečti si to,“ podal pan Parker dopis své ženě a začal na číselníku vytáčet číslo policejní stanice.

„Tady poručík Parker,“ hlásil. „Mé dceři přišel anonymní dopis, pravděpodobně podepsaný krví. Byl bych rád, kdybyste si pro něj hned dojeli.“

Za několik minut zastavilo před domem policejní auto.

Policejní náčelník Hurst překypující činorodostí se vhrnul do dveří.

„Tak ukažte,“ začal číst. „Vypadá to jako fór, ale musíme to vyšetřit,“ konstatoval.

„Ty, Lindo,“ obrátil se ke zvědavě se tvářící dívce, „asi budeš muset dostat policejní ochranu. Hrozí nebezpečí, že ten maniak je opravdu vrah Jima Crosbyho. Co si myslí, hajzl?! Že si bude dávat rande se středoškolačkama o půlnoci na hřbitově. Ten bude čumět, až tam místo tebe narazí na mě...“

III.

Ráno se Linda Parkerová vzbudila s pocitem, že se jí celou noc zdály děsivé sny, které všechny do jednoho zapomněla. Za oknem svítilo krásné letní slunce a nic nepřipomínalo včerejší výjimečný, tak šílený den, ve kterém si poprvé zblízka „přičichla“ ke smrti.

Otevřela okno dokořán a chvíli se lenivě protahovala. Pak si uvědomila, že díky rodičům, především matce, nemusí dnes do školy. Na chvíli ji to příjemně rozptýlilo, ale pak si uvědomila, že nesmí nejen do školy, ale ani nikam jinam.

Co bude proboha celý den dělat? Přece se nebude učit. Dívat se na televizi se jí taky nechtělo. Patřila k té části mladých lidí, kteří v televizních programech rozpoznali falešně tvořivou ruku bezmezné nudy a prázdnoty.

Asi bude muset zalovit ve své nebo otcově knihovně a najít si něco příjemného k četbě.

Jeden den to snad vydrží. Zítra už bude zítra a matka se uklidní a povolí jí žít normálně. Znala ji a věděla, že patří k lidem, kteří se pro něco rychle zapálí, a pak jejich žár brzy vyhasne. Čas je nejlepší lék trpělivých.

Matka byla společně s otcem majitelkou několika nemovitostí v Borgentownu, dokonce i v East parku, v rozlehlém háji s řídkou luxusní zástavbou. Otec je zdědil po svých rodičích.

Linda se krátce vysprchovala a právě si znovu pročesávala ve svém pokoji vlasy, když do dveří vkročila Grace Parkerová.

„Nechytili ho,“ řekla stroze. „Volala jsem na policejní stanici náčelníkovi Hurstovi. Řekl mi, že v noci obklíčili hřbitov, ale nikdo tam nebyl. Byl to buď něčí vtip, nebo s tím ten vrah počítal a nepřišel tam. Byl by blázen, kdyby přišel.“

„To se dalo čekat,“ řekla Linda. „Policajti jsou hloupí. Jenom šílenec by se dal tak jednoduše chytit. Ten Ohnivý muž, jak si říká, se jen tak čapnout nedá. Mami, přemýšlela jsem o tom, jestli ten dopis psal on, anebo ne – a napadlo mě, že mě možná bude chtít zabít... Jestli ale myslíš, že se to vyřeší tím, že zůstanu doma, tak to teda není nejlepší nápad. Kdybych byla ve třídě, bylo by to asi bezpečnější.“

„Myslíš, že by se k nám mohl vloupat?“ vyděsila se Grace Parkerová. „Za bílého dne? Přece jsem tu s tebou já, otec a strýc s tetou.“

„Morrisovi...“ zapochybovala Linda, když si vzpomněla na strýce a tetu, kteří bydleli s nimi. „Ty jsou už starý, mami. Ty by se proti tomu maniakovi těžko bránili.“

Paní Parkerová bezmocně rozhodila rukama. „Zavolám ještě náčelníkovi Hurstovi, ať sem co nejdřív nějaký policajty pošle. Vymlouval se po ránu, když jsem mu volala, že nemá žádný volný lidi, ale nějaký prostě sehnat musí a hotovo. Táta bude muset taky nastoupit do služby...“

Matka zmizela za dveřmi. Linda si ještě chvíli česala vlasy a upravovala se před zrcadlem. Potom zamířila do jídelny. Udělala jenom několik kroků a telefon u jejího lůžka se rozdrnčel.

Zvedla sluchátko a zaslechla hlas Patta Morrise, který měl na starosti – kromě mnoha dalších věcí v domácnosti – i malou telefonní ústřednu.

„To je pro tebe, Lindo,“ řekl Patt Morris.

Čekala, že jí volá Harry Stubs nebo některý jiný z jejích spolužáků, ale ozval se hlas, který zatím nikdy v životě neslyšela.

Hluboký temný bas jí duněl do uší:

„Haló, to jsi ty, drahoušku? Dovol, abych se představil. Jsem Ohnivý muž. Proč jsi nepřišla, Clair? Neměla jsi informovat policii. To nebylo fér. Není ti líto, že za tvoji lehkomyslnost zaplatí životem další z tvých spolužáků?“

„Kdo jste?“ vyhrkla vyděšeně. „Vy si ze mě děláte legraci, co? Já se nejmenuju Clair. To se ani trochu nestydíte hrát si na vraha?!“

„Ty mě znáš, drahoušku, a ptáš se, kdo jsem? Ještě jednou, děvče: jsem Ohnivý muž. Jsem duch – fantom. Ty se se mnou musíš sejít. Vysvětlím ti proč. Dneska o půlnoci na tebe budu čekat na greenhillském hřbitově. Jestli nepřijdeš, zemře další tvůj spolužák. Je to jasný? Jenom aby to náhodou nebyl ten tvůj frajer Harry Stubs, cha.“

„Já na žádnej hřbitov nepůjdu,“ rozčilila se Linda. „Jestli si myslíte, že jste vtipnej, tak to teda nejste.“

Tu poslední větu už dokončila zbytečně, protože se ve sluchátku mezitím ozvalo cvaknutí. Ten na druhé straně mezitím zavěsil.

Znovu vykročila ke dveřím, aby se nasnídala, ale v tom zaslechla z ulice srdceryvný výkřik a vzápětí další.

Vrhla se k oknu a uviděla hrůzné divadlo.

Muž, ze kterého do všech stran šlehaly plameny, vysoký muž v černé kápi, jak se jí podařilo rozeznat, klečel na čímsi ležícím těle a bodal do něj dýkou či nožem.

Linda cítila, jak jí z každého póru těla vyrazil mrazivý pot. Vlasy na hlavě se jí zježily a tvář se jí stáhla děsem. Celá strnulá nebyla schopná od hrůzostrašného výjevu odtrhnout zrak.

Už podruhé za sebou spatřila podobnou scénu. Naštěstí vždycky ze vzdálenosti několika desítek metrů. Už podruhé musela pozorovat dílo vraždícího maniaka, ale tentokrát to bylo tím strašlivější, že to bylo před jejich domem.

Ohnivý muž ji varoval, proletělo jí myslí. Určitě to byl on. Slíbil jí přece, že zabije jejího spolužáka...

Proboha, snad nezabil Harryho!

Linda Parkerová rozrazila dveře pokoje a hnala se po chodbě ven z domu.

„Co je, Lindo?!“ pokusila se ji zastavit matka. „Co se stalo?“

„Zabil ho!“ vykřikla Linda a dál pádila jako divá po schodech do přízemí a ven z domu na ulici. Její matka běžela za ní.

Na ulici leželo tělo, kolem kterého se začali sbíhat první vyděšení zvědavci.

Doběhla k tělu a pokoušela se rozeznat, jestli to náhodou není Harry. Po několika vteřinách mrtvého poznala. Hrůza jí ojínila celou tvář.

Ne, Harry Stubs to nebyl. Byl to Fred Morgan, výstavní hezoun, který se za ní často ohlížel. Teď byl mrtvý a už se za nikým neohlédne, uvědomila si mimoděk. Už jí nebude pronásledovat svými upřenými pohledy, kterým se pravidelně vyhýbala.

„Ježíšmarjá!“ doběhla k tělu i její matka. „To je vražda!“

„Byl to on,“ naklonila se k ní jedna ze sousedek. „Byl to ten Hořící muž, jak o něm mluvili v televizi. „Já jsem ho viděla.“

„Já jsem ho viděla taky,“ vyhrkla Linda. „Těsně předtím mi volal...“

„Zavolejte někdo policii!“ rozhlédla se její matka po dalších přibíhajících sousedech a mechanicky jim ihned vykročila vstříc. Jeden z nich okamžitě vylovil svůj mobil a začal do něho vzrušeně hlásit brutální vraždu. Při tom se ustrašeně rozhlížel kolem sebe.

IV.

Linda Parkerová stála s ostatními nad ležícím tělem a hlavou se jí honily neuspořádané děsivé roje myšlenek, opepřené silnými výčitkami svědomí.

Kdyby včera poslechla vraha, který tvrdí, že je duch a že je nesmrtelný, nemusel možná Fred Morgan zemřít. Blbost, řekla si vzápětí. Kdybych tam šla a předtím policii nic neřekla, mohla jsem už být na místě svého spolužáka.

Linda si s hrůzou uvědomila, že šílený maniak chce možná doopravdy zabít i ji. Zatím se mu to nepodařilo proto, že prostě neměl příležitost. Nebo si s ní jenom hraje. Vychutnává její hrůzu. Žije z potu strachu své příští oběti...

„Pojď pryč, Lindo,“ objala ji znenadání matka jako malé dítě. „Okamžitě pojď pryč, tady to není bezpečné.“

Uposlechla a nechala se matkou odvléci zpátky do jejich domu.

Sotva zmizely za dveřmi, rozječela se ulice policejními vozy.

Z okna svého pokoje mohla pozorovat náčelníka Hursta a jeho kolegy, jak pečlivě zabezpečují místo zločinu a odvádějí stranou všechny svědky. Její otec se mezitím také zapojil do akce.

Po několika minutách se velitel místní borgentownské policie odpoutal od svých podřízených a zamířil k jejich domu.

Čekaly na něj s matkou ve společenském salonku, připraveném výhradně pro návštěvy.

Náčelník Hurst se tvářil unaveně a bezradně. Jeho jindy tak energií překypující tvář byla teď letargická a ponořená do sebe.

Noční marné čekání na vraha ho zřejmě značně vyčerpalo.

„Povídej,“ obrátil se napůl rozkazovačně a napůl prosebně k Lindě. „Prý ti telefonoval.“

Linda mu zopakovala obsah nedávného telefonátu. Jedno však vynechala a samotnou ji to překvapilo – neřekla mu o tom, že ji vrah znovu pozval k noční návštěvě hřbitova. Hlavou jí proletělo, že je to šílené, neříci to policii, ale vzápětí se znovu rozhodla, že to neprozradí.

Ano, bylo to alibistické, ale rozhodla se, že na hřbitov nepůjde a zároveň tam nepošle ani policisty. Snad Ohnivý muž pochopí toto gesto kladně a nikoho nezabije... Sama sebe nechápala, proč se tak rozhodla. Jako by někdo ovlivňoval její vědomí...

Náčelník Hurst jí kladl ještě další otázky, na které mechanicky odpovídala. Většinou asi vůbec se dvěma hrůznými vraždami nesouvisely, ale patřilo to k jeho profesi. Naštěstí neměl v tomto stadiu vyšetřování příliš času. Venku čekali jeho lidé a tak se po několika minutách vrátil z jejich domu na ulici, aby dokončil svoji nepříjemnou práci.

Grace Parkerová se ji chystala zpovídat dál, jako by se od náčelníka policie nakazila, ale Linda se vymkla z její starostlivé, zvědavé péče a přemístila se do jídelny, kde na ni konečně čekala voňavá snídaně.

Po snídani vyhrabala z knihovny knihu, která ji přitahovala, ale která patřila mezi dost nestravitelnou četbu, a pustila se do jejího luštění.

Přelétla neúčastně několik nudných stránek a chystala se v marném úsilí něco z četby pochopit, když se znovu ozval telefon.

Zděsila se. Nevolá zase on? Nevolá Ohnivý muž?

Zvedla odhodlaně sluchátko. Ne, nebyl to on. Volal Harry Stubs.

„Haló, Lindo,“ poslouchala s vnitřní radostí jeho mužný mladý hlas. „Haló, Lindo, jsem rád, že tě slyším. Měl jsem o tebe hrozný strach. Tady mi teď řekli, že u vás došlo ke druhé vraždě. Prý ten Ohnivý muž, jak mu všichni najednou říkají, zabil Freda Morgana...“

„Ano, Harry.“

„To je hrozné, Lindo. To je strašné. Viděla jsi to?“

„Ano, viděla jsem to. Dívala jsem se z okna. On mi telefonoval těsně předtím. Vyhrožoval, že jestli nepřijdu dneska o půlnoci na hřbitov v Greenhillu, zabije dalšího spolužáka. Mluvil i o tobě, Harry. On možná – jestli si někdo nedělal legraci – chce zabít tebe. Hrozně se bojím, Harry? Co mám proboha dělat?“

„Nevím, Lindo.“ Hlas Harryho Stubse zněl zaskočeně. „Opravdu nevím. Nejlepší bude, když přijedu k vám. O mně se neboj, ale bojím se o tebe. Vzal jsem tátovi pistoli, neví o tom. Za chvíli jsem u tebe.“

„Ale, Harry...“ chtěla mu vysvětlit, že se její matka bude proti takovému setkání trochu bouřit, ale to už telefon na druhé straně zaklapl.

Harry Stubs se objevil v jejich domě do několika minut. Linda mezitím stačila matku přesvědčit, že přítomnost jejího spolužáka je nutná. „Vždyť má přece pistoli... Je to skoro jako policejní ochrana...“ Matka souhlasila jen s tou podmínkou, že je oba dva bude mít stále na očích. „Jsi v tom věku, kdy holky často dělají hlouposti,“ řekla jí.

Zbytek dopoledne proseděli většinou v návštěvním salonku. Grace Parkerová se zajímala o popis první vraždy tak, jak ji viděl svýma očima Harry, pak se pokusila vytáhnout z rozpačitého mladíka, jaký vztah má vlastně k její dceři. Tam však narazila na mlčenlivý odpor. Potom přešla k rodičům Harryho Stubse a zavzpomínala na náhodná setkání s nimi. Zejména na ta obchodní. Pan Stubs totiž několikrát sháněl nový pozemek pro svůj autoservis více v centru města.

Po dobrém obědě společně s Morrisovými se chystali pokračovat v čím dál tím více váznoucí konverzaci, ale náhle je všechny zaskočil další nečekaný telefon.

Každý z rodiny Parkerových měl kromě jednoho společného telefonu, rozvedeného po domě malou ústřednou, svůj vlastní mobilní telefon. Ten, který patřil Lindě, se teď rozezněl návštěvním salonkem jako malá bzučící siréna. Všichni ztuhli jako kámen.

„Ano, prosím,“ řekla do něj Linda.

„Tady Ohnivý muž,“ ozval se jízlivý známý hlas. „Trochu se nudím a tak ti, Lindičko, volám ještě jednou, abys nezapomněla. Dneska o půlnoci. Jistě neuniklo tvé pozornosti, že jsem mezitím stačil splnit svůj slib...“

„Kdo je to?“ sykl zvědavě Harry Stubs. „Je to on?“

Přikývla strnule hlavou.

„Dovol,“ vytrhl jí mobil z ruky.

Poděšeně na něj zírala, neschopná slova.

„Ty hajzle!“ křičel Harry Stubs do mobilu. „Ty sprostej, namyšlenej hajzle, já tě dostanu! Zastřelím tě jako psa, ty zmetku!“

Na druhé straně se ozval hlasitý smích a potom telefonát skončil.

„Pardon,“ rozhlížel se Harry Stubs stydlivě po všech, kteří ho dosud zděšeně pozorovali. „Moc se omlouvám. Obvykle tak vulgární nejsem...“

„To nic,“ snažila se ho zastat Linda. „Úplně tě chápu. Měla jsem mu říct to samý, a ne ho jen tak poslouchat. Buď je to sprostej anonym, nebo ten vrah. Ani jedno si ale nezaslouží omluvu.“

V.

Asi hodinu po obědě přijel náčelník Hurst v doprovodu dvou specialistů FBI. Muži se omlouvali, že vyšetřování vražd není jejich vlastní doménou, ale tenhle případ prý by mohl souviset s Ku-Klux-Klanem, a proto jsou tu. Politicky zabarvené zločiny, to je jejich pole působnosti.

Náčelník Hurst je ponechal v domě a sám okamžitě vyrazil zpátky na Rainy Avenue, aby mohl dirigovat své více než jindy zaměstnané podřízené.

Agenti se asi půl hodiny ptali na to samé, na co se ptal už Hurst, ale na rozdíl od něho byli daleko podezřívavější. Jeden z nich, který se představil jako Peterson, málem z Lindy vynutil přiznání, že zapomněla policii informovat o dalším půlnočním setkání s Ohnivým mužem.

Sotva agenti odjeli, pokusili se do domu dostat novináři, ale Grace Parkerová jim to znemožnila.

Asi dvě hodiny po poledni se ve dveřích znovu objevil náčelník Hurst.

„Už ho máme.“ Znovu zářil překypující aktivitou. „Už je pod zámkem. Poslechněte si nejbližší televizní zpravodajství.“

Všichni obyvatelé domu včetně Harryho Stubse se o hodinu později sesedli u obrazovky.

Hlasatel věnoval dostižení pachatele dvou vražd v Borgentownu začátek zpravodajství.

„Jak jsme byli informováni městskou policií v Borgentownu,“ pronášel slavnostně, „takzvaný Ohnivý muž byl dopaden. Muž, který upálil a ubodal dva nevinné mladé lidi, byl lapen bdělou policií pod vedením náčelníka Hursta. Jedná se o bezdomovce, který spáchal své zločiny po své krátké přítomnosti v Borgentownu. Zde je Stanley Robinson, dvojnásobný brutální vrah,“ ukázali špatně oblečeného vyděšeného muže menší postavy. „Blesková akce policie přinesla ovoce. Několikrát v minulosti trestaný recidivista byl konečně dopaden a zatčen.“

Linda na bezdomovce hleděla a podvědomě si uvědomovala, že muž na obrazovce, jí vraha ničím nepřipomíná.

Ohnivý muž byl vyšší a taky... sebevědomější. Ačkoliv to sebevědomí mohl díky policii rychle ztratit.

„To není on...“ vyřkla nahlas svoji myšlenku a ostatní se po ní zvědavě ohlédli.

„Možná je to on,“ řekl Harry. „I když na Crossing Avenue se mi zdál větší.“

„Je to on,“ prohlásila Grace Parkerová. „Policie přece ví, co dělá.“

Ještě chvíli se zabývali krátkým zpravodajstvím a zatčeným bezdomovcem. Potom se Harry Stubs zvedl od stolu a prohlásil: „Teď už nemá cenu, abych tady dřepěl. Vraha chytili a já teda vyrazím. Musím se připravit na anglinu. Zejtra to bude tuhý.“

Linda se také zvedla. „Půjdu tě doprovodit.“

Oba mladí lidé opustili návštěvní salónek.

Před domem se Harry zastavil, obrátil se k Lindě s naléhavým výrazem ve tváři a řekl: „Jestli jsem to dobře pochopil, tak jsi zatajila policii, že tě Ohnivý muž pozval na půlnoční schůzku. Proč jsi jim to neřekla?“

„Sama nevím,“ zatvářila se Linda zmateně. „Nechtěla jsem, aby zabil někoho dalšího...“

„Ne aby tě napadlo tam jít,“ zatvářil se Harry vážně. „Ten bezdomovec možná opravdu není vrah. Mám taky takový pocit, že Ohnivý muž byl vážně o něco větší. Nejsem si jistý, jestli ještě někde nečíhá. Nepůjdeš tam, viď?“

„Nejsem blázen,“ řekla Linda Parkerová. „Mám už takhle obrovský strach – a ještě si dávat rande se zabijákem! Ani mě nenapadne lézt mu pod kudlu.“

„Jedu teď ke Green Lake,“ řekl Harry. „Voda je jako kafe. Doufám, že nebudeš tuhnout doma a přijedeš za chvíli za mnou.“

„Nějak jim zdrhnu,“ odvětila Linda a s úsměvem si vzpomněla na matku a Morrisovi. „Za půl hodiny jsem za tebou.“ Potom se s ním rozloučila krátkým polibkem a zamířila zpátky ke dveřím domu.

VI.

Jezero Green Lake zářilo ve slunečních paprscích jako nové, čerstvě zarámované zrcadlo. Na jeho březích se povalovaly hloučky většinou mladých lidí. Harry si Lindina příchodu okamžitě povšiml a rychle k ní zamířil.

„Čau, Lindo, to je dobře, že jsi přijela. Voda je jskvělá.“

Doprovodil ji k místu, kde se slunil, a rozeběhl se s vyzývavým gestem do vody. Linda nečekala a vrhla se také do chladné náruče Green Lake. Strávili ve vodě téměř půl hodiny, než je to omrzelo.

Sotva se oklepali a chystali se položit vedle sebe na Harryho deku, vyrušil je známý hlas. Otočili se a spatřili policejního náčelníka Hursta. S vážnou tváří je vyzval, aby se sebrali a nastoupili s ním do služebního vozu.

„Je to nutné,“ napomenul je, když se pokoušeli bránit. „Tady jste oba v nebezpečí. S tím Ohnivým mužem to byl omyl. Ten bezdomovec, kterého jste určitě viděli v televizi, to byla špatná trefa. Nakonec se ukázalo, že má perfektní alibi. Kdybych vás tady dál nechal, riskuju vaše životy. To si opravdu nemůžu dovolit, Lindo,“ obrátil se ke zklamané dívce. „Vy jste mladí,“ obrátil se otcovsky k Harrymu „a dost dobře nechápete, v jak vážném jste nebezpečí. Zatím nejsou lidi, aby vás střežili, a proto jsem, Lindo, uvolnil na tuhle práci tvého otce. Dohodli jsme se, že Harry bude bydlet prozatím u vás. Lepší řešení nemáme, pokud ovšem nechceš strávit několik dní nebo týdnů na policejní stanici...?“

„To opravdu nechci,“ vyděsil se Harry Stubs upřímně. „Ale abych jen tak bydlel u Lindy...“

„Ne u Lindy,“ opravil ho policejní náčelník s neznatelným úsměvem. „U Parkerových...“

„Jasně,“ zrozpačitěl Harry. „Jestli už o tom ví moje rodina, tak nemám žádné námitky.“

„Všichni už o tom ví,“ ujistil ho náčelník Hurst. „Doufám, že jste oba pochopili, že vám prozatím končí veškerá zábava. Tohle je válka, to není hra. Když nebudete dávat pozor, tak přijdete o život. Uvědomte si to.“

„Je to jasný,“ zachmuřila se Linda. „Věděla jsem, že ten chlápek v televizi není Ohnivý muž. Zůstaneme v úkrytu, jak dlouho bude potřeba.“

Náčelník Hurst pokýval hlavou a naznačil jim gestem, aby si nasedli do služebního vozu. Potom s nimi zamířil zpátky k Borgentownu.

Před domem na ně čekali manželé Morrisovi se starostlivými tvářemi a Lindin otec. Matka přiběhla za několik vteřin. Chvíli ještě rozmlouvali o hrozícím nebezpečí a potom konečně vešli do domu. Grace Parkerová ukázala Harryho pokoj, který bude mít k dispozici, a za chvíli se s ním objevila v jídelně, kde už čekali ostatní.

„Určitě vám vyhládlo,“ usmívala se na něho. „Posaďte se prosím...“

Paní Morrisová začala na stůl přinášet pokrmy a nápoje. O chvíli později se všichni pustili do lehkého odpoledního jídla.

Zbytek odpoledne a večera strávili konverzací na všemožná témata. Byl to únavný den, jak v duchu konstatovala Linda, když všechno konečně skončilo a ona se osvobodila od celé společnosti včetně Harryho.

Ve svém pokoji se konečně mohla svalit na pohovku a na chvíli se jí podařilo hluboce usnout.

Ale náhle ji vzbudilo tiché, strašidelné volání. Krev se jí zastavila v žilách, když to zaslechla. Po celém těle ji mrazilo, jako kdyby do ní někdo pouštěl elektrický proud. Ve tmě pokoje se objevilo nažloutlé kulaté světlo a právě z něj vycházel stále dokola ten známý podivný hlas.

„Ohnivý muž! Ohnivý muž!“

„Co chceš?“ zasyčela zděšeně Linda a prudce rozsvítila noční lampičku.

Nikde nikdo nebyl, marně vstala a prohlížela všechny kouty pokoje.

Náhle se hlas ozval znovu.

„Drahoušku, nezapomeň na mě! O půlnoci tě čekám na hřbitově...“

Znovu začala prohledávat pokoj, ale nikoho nenašla. Hledala i v nočním stolku – mohl to přece být jen magnetofon – ale nic nenalezla.

Potom její pohled ulpěl na hodinách tiše odměřujících na stěně noční čas. Do půlnoci zbývalo už jenom asi půl hodiny. Nejprve myšlenku, že Ohnivého muže poslechne, odmítla – bylo to šílené, chtít se setkat s vrahem na nočním hřbitově – ale pak se najednou ke svému údivu rozhodla, že to udělá. Ano, navštíví Ohnivého muže a zastaví další vraždy. Ne, proboha, varoval ji zdravý rozum, ale opět ji něco silnějšího donutilo myslet opačně. Ano, půjdu za ním, rozhodla se a začala se proti své vůli oblékat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Válka zombií.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.