O knize

Kniha Chodské pohádky hraje v české literatuře nezastupitelnou roli. Autor v ní totiž zachoval a zpracoval pohádkové látky, pocházející z kouzelné části naší země, o jejíž existenci se již pochybovalo. Uplatnil v nich jak nejlepší vlastnosti lidových vypravěčů, tak i svůj jedinečný epický talent, své mimořádné vypravěčství, svůj cit a svou kritičnost, s jakou postihoval sociální i morální život tehdejší doby. Baarovy pohádky jsou srozumitelné a sdělné natolik, že ačkoli jsou určeny zejména dětskému čtenáři, i dospělý si v nich najde své, obzvláště moudrost a humor. Proto například vzniklo i filmové zpracování pohádky Jak dal sedlák študýrovat vola s nezapomenutelným vypravěčským podáním Františka Filipovského. Jindřich Šimon Baar původní látky umělecky notně prohloubil a podařilo se mu vytvořit specificky pohádkový žánr, který v bohatém vývoji české pohádky stoji na rozhraní tradičního a moderního podání. Osmnáct pohádek (jmenujme alespoň Jak šel Paleček na vandr, O zlý ženě, O tom, proč medvěd s liškou nekamerádí, O lakomým mlynáři a chytrý Káče, O líný Mance či O chytrým Honzovi) se v tomto vydáni, které ilustroval karikaturista Milan Kocmánek, uchází o vaši čtenářskou přízeň. (Deluxe verzi můžete získat v Apps Carpe Diem Online)

O autorovi

JINDŘICH ŠIMON BAAR

(1869–1925)

Demokraticky smýšlející církevní reformátor, ve svých nejlepších literárních dílech navazuje na realistickou tradici konce 19. století. Pocházel ze starého selského rodu v chodském Klenčí. Jako kaplan a farář působil na řadě míst českého venkova, pod nátlakem církevní hierarchie roku 1919 odešel do penze a vrátil se do rodného Klenčí. Literární dráhu začínal za studii verši, těžiště jeho tvorby však spočívá v próze se širokým tematickým a žánrovým rozpětím. V díle lze najit dvě tendence: první je orientována k duchovnímu životu a je umělecky nevyrovnaná (povídky a romány z farského prostředí – Cestou křížovou, 1900, Farská panička, 1906, Holoubek, 1921), druhá zachycuje sociální obraz lidového života na Chodsku (povídky Pro kravičku, 1905, a román Hanče, 1917; vyvrcholením je historická trilogie Paní komisarka, 1923, Osmačtyřicátníci, 1924, Lůsy, 1925, o Chodsku ve čtyřicátých letech 19. století, kdy probíhal na Domažlicku spor o obecní lesy mezi sedláky a chalupníky). Přechodovým dílem byl roman Jan Cimbura (1908). Umělecký zájem přivedl Jindřicha Šimona Baara ke sběru folkloru, k jeho stylizaci a převyprávění v lidovém duchu. Sem náleží jeho nadmíru zdařilé adaptace pohádkových látek a pověstí Naše pohádky (1921) a Chodské povídky a pohádky (1922). Pověsti z Chodska (1930) vyšly až po jeho smrti, stejně jako celá řada rozličných výborů.

Jindřich Šimon Baar

Chodské pohádky

2013

Jindřich Šimon Baar

Chodské pohádky

Knihu nabízíme také v aplikaci CARPE DIEM ONLINE.

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Všechna práva vyhrazena.

Tato publikace ani její část nesmí být publikována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

No part of this may be reproduced in any form or by any elektronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Illustrations © Milan Kocmánek, 2005, 2013

© Carpe diem, 2013

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-7487-050-7 (epub)

Věnování chodským dětem

Milé děti, když jsem chodíval do školy, tehdy ještě nežily na světě ani biografy, ani dorost tělocvičných jednot, ani skauti, ani se nehrála kopaná. Mívali jsme ovšem jiná potěšení a jedním z nejmilejších bývaly nám naše staré chodské pohádky. Uvil jsem vám z nich kytičku a kladu vám ji pod stromeček s přáním, aby se vám líbila a často jste si k ní přivoněly. To vám píše váš starý přítel.

V Klenčí, dne 1. prosince 1921

J. Š. Baar

Jan šel Paleček na vandr

Za těch starých časů, když ještě chodily krávy bez ocasů, žil na Dílech švec a ten neměl žádný děti. Jeho ženu to tuze mrzelo, protože všude, v každý chalupě, běhalo dětí jako smetí, jenom u ševců ve dne v noci ticho jako v kostele, děťátko tam nezaplakalo ani se nezasmálo, nebylo s kým se vadit ani těšit, nu, smutno tam bylo.

A tak jednou, když ševcová viděla zase po jaru malý děti běhat na sluníčku a hrát si, dala se do pláče a vykřikla: „Všecky mámy mají ňákou radost na světě, jenom já nemám žádnou. Kdybychom taky měli ňákýho chlapečka, třebas jenom malýho jako palečka, byla bych spokojená.“

A opravdu, za krátký čas se jim narodil chlapeček zdravý, hezký, ale malý jako paleček. Ševcová teď měla, co chtěla, a opatrovala chlapečka jako oko v hlavě. Naučila ho pít, jíst, mluvit, běhat, takže byl chytrý i veselý jako veverka, každý, kdo ho jenom uviděl, musel ho mít rád, a protože málo rostl a zůstával pořád maličký jako paleček, říkali mu všichni doma i po vsi Paleček.

U ševců, toť se ví, když měli syna, měli taky na koho hospodařit, a přičiňovali se dost a dost. Táta ševcoval, ale protože u nás chodí všichni pořádný lidi v létě bosi, v zimě v dřevákách a boty obujou, jenom když jdou v neděli k Pánu Bohu do kostela, ševce tu řemeslo neuživí. Každý musí mít taky kousek políčka, loučku, kravku, pár slepiček, aby hladem neumřel. Paleček tátovi pomáhal ševcovat i sedlačit, a protože ho máma krmila vtipnou kaší, brzy se všemu naučil.

Tak jednou na zimu, když už byly brambory vykopaný, jel švec přeorávat brambořiště. Políčko leželo až u Klenčí pod lesem, proto řekl ženě, že tam zůstane přes poledne, aby mu Paleček přinesl na pole oběd. Ševcová vařila ze šťávy omáčku a z pobílý mouky rozpíčky, pospíšila si, a když hodiny ukazovaly na jedenáctou, dala jídlo Palečkovi do košíčku a poslala ho za tátou.

„Budete mít oba dost, můžete jíst spolu, dala jsem vám tam dvě lžíce,“ povídala chlapci ještě ve dveřích a dívala se za ním, jak upaluje s kopce dolů.

Když přiběhl Paleček na pole, vidí tátu táhnout brázdu zrovna ke druhýmu konci. Sedl si na mez a čekal, až táta obrátí a přijede k němu zpátky. Odkryl zatím košíček, vytáhl rozpíčky, sundal s hrnce pokličku, omáčka zavoněla, až měl plnou hubu slin, a protože byl tuze zvědavý, chtěl se podívat, z čeho asi ta omáčka je a kolik je jí v hrnci, jestli bude pro oba dost. Proto se chytil hrnce, vylezl po uchu až nahoru na okraj, nahnul se nad hrnec, vtom se zakymácel, nožička mu uklouzla a – tu máš – po hlavě spadl do omáčky.

Zatím táta dojel až k mezi, vidí košík s jídlem, ale Paleček jako by se do země propadl.

„To on si jistě odběh do lesa,“ pomyslel si švec, vypřáhl kravku, rozvázal jí otýpku sena a sám se taky pustil s chutí do jídla. Toť se ví, že mu žaludek na poli lepší bral, než když seděl doma za verpánkem, lámal rozpíčky, máčel je do omáčky, a když drobet ujedl, vidí, že se v hrnci něco hýbá.

„Marneči, cák mi to tam padlo?“ myslí si, hned zaloví lžicí a vyloví – Palečka.

„Nešťastný chlapče,“ lekl se táta, „nedat pozor, moh jsem tě s rozpíčkem překousnout a sníst, cos to jenom dělal, kterak ses tam dostal, vždyť ses moh utopit,“ vadil se, ale zčerstva milýho Palečka celýho olízal, aby nic nepřišlo nazmar, prostřel na zem kazajku, zabalil do ní chlapce a přikázal mu: „Íčko tu lež a nehýbej se, abys drobet osch a aby se máma s náma nevadila, až přijdem domů, já si pospíším.“

Chutě zapřáhl znova kravku do pluhu, poháněl ji, políčko velký nebylo, a tak nezvonili v Klenčí ještě ani tři hodiny, už byl hotov. Naložil pluh na vozík, postavil k němu košík s hrncem a mísou, jde si vzít kazajku a podívat se na Palečka.

„Kdepak asi ten kluk zase bude?“ rozhněval se švec, když vytřásl kazajku, obrátil ji na ruby a chlapec z ní nevypadl.

„Tu jsem, táto, tu jsem, ale je mi ještě zima,“ ozval se vtom Paleček, „zalez jsem si do kapsy, abych se zahřál.“

Táta ho hned vytáhl, prohlídl a vidí, že se ještě celý zimou třese a suchý že ještě taky není.

„Počkej,“ povídá, „v kapse bys, chudáčku, neusch, dám si tě za čepici, tam budeš v teple jako na peci.“ Měl na hlavě beranici, milýho Palečka strčil za lem, čepici si posadil na hlavu a jel s Kristem Pánem domů.

Doma máma hned poznala, co se stalo, protože táta Palečka špatně olízal, omáčka mu zaschla ve vlasech a za ušima, museli s barvou ven a máma se vadila a naříkala, proč je takový zvědavý, všechno všude že chce vidět a slyšet, žádný takový dítě že nezestárne, že brzy musí umřít.

Paleček dlouho mlčel a poslouchal. Když to konce nebralo, začal mámu těšit a povídá: „Nic vy se o mne, mámo, nebojte. Jenom mě pusťte do světa na vandr, uvidíte, že tam tu zvědavost nechám, ba že třebas něco dokážu, o čem celý Díly budou mluvit.“

„A ty, chudáčku malý, ty toho málo dokážeš,“ myslí si máma a nechce o vandru ani slyšet. Ale tu se ozval švec a povídá: „Nu, když si pořád vedeš svou, ukazuješ na jiný, řemeslo umíš, tak ti bránit nesmíme. Seber se a jdi na zkušenou, aspoň se tě potom bude doma víc líbit.“

Paleček si radostí zavýskal. Hned si složil raneček, máma mu upekla buchtu, do kapsy si vzal šídlo a dratev, rozloučil se a pustil se vesele do světa.

Šel a šel ode vsi ke vsi, od města k městu, všude se smáli malýmu chasníčkovi, až už měl buchtu snědenou a botky roztrhaný, dostal se do náramně velkýho a černýho lesa, jaký jaktěživ neviděl. Venku začalo pršet, nohy ho taky bolely, hlad měl, a tak si řekl: „Tady si íčko odpočnu a spravím si střevíce.“ Aby se nezmáčel, sedl si pod doubravník, opřel se o jeho nohu a začal ševcovat.

Ještě nebyl jaksepatří hotov, slyší za sebou kroky a už taky vidí tři chlapy a slyší, jak si povídají: „Lehněme si a počkejme, až se setmí, a potom se pusťme do mlýna. Tam mají dnes posvícení, všeho tam bude dost, chasa bude u muziky, tak mlýn snadno vykradem.“

„A vy kunti, tak vy tak! No, počkejte, to jste se spletli,“ myslí si Paleček pod doubravníkem a spěchá, aby měl střevíček v pořádku.

Zloději si sedli jako doma, každý vytáhl z kapsy kus uzenýho masa, jedli, až se hladovýmu Palečkovi dělaly sliny v hubě, když se ten jeden zloděj najednou zvedne, popojde kousek a sedá si znova, zrovna vedle doubravníku.

Toť se ví, Paleček dostal strach a leknutím vykřikl:

„Jsem tu hejtu, nesedej tu!“

Zloděj vyskočil, dívá se na všecky strany, nahoru, dolů, ničehož nic nevidí, a tak si myslí: „To jsem se přeslech,“ a znova si sedá.

Paleček dostal ještě větší strach a rozkřikl se, co měl síly:

„Povídám, jsem tu hejtu, nesedej tu!“

Zloděj zase vyskočil leknutím do výšky, zase se ohlíží, hledá, poslouchá, a když se nikde ani myš nehne, povídá si: „To se mi něco zdálo,“ a zčerstva si sedá po třetí. Paleček vidí, že už je zle, křičet že není nic platno, a tak jak držel šídlo v ruce, bodl jím zloděje do stehna, až bolestí vyjekl, vylítl do výšky na sáh a klel a láteřil, až se všecko třáslo.

Hned přiběhli druzí dva, slyší, co se tu děje, řekli si: „To není nic s dobrým,“ a pustili se do hledání. Dívají se za kameny, koukají po stromech, rozhrnujou smrčky, přehrabujou mech, až jeden kopl do doubravníku, ten se vyvrátil a teď tu vidí sedět Palečka se šídlem a střevíčkem v ruce. Všichni se dali do smíchu, zdvihli ho, prohlíželi, a ten největší zloděj, co byl jejich kápo, povídá: „I ty kluku milionská, ty se nám tuze šikuješ. Ty se protáhneš všude i tím nejmenším okýnkem, íčko už nebudem muset nic bourat, ani pilovat, ani vylamovat, ty nám všecko sám dokořán otevřeš, ty musíš hned s náma.“

Sebrali milýho Palečka a hajdy do mlýna. Došli tam za tmy tmoucí, ale znali tam každý kámen jako doma. Mlýn stál, dveře byly zavřený, všude tma a ticho jako v hrobě a zloději se pustili rovnou ke sklepu. Chytili Palečka a šup s ním do sklepa. „Podávej okýnkem ven všecko, nač přijdeš,“ poroučeli mu, postavili se k okýnku a čekali.

„Jsou tu plný prkna koláčů,“ hlásí za chvilku Paleček a na hlase bylo znát, že se do nich pustil. Chutnaly mu jaksepatří, hlad měl a dobrý taky byly, jen se rozsejpaly, toť se ví, že ve mlýně špatný nepečou.

„Tak podávej koláče, máme na ně chuť,“ šeptají do okýnka zloději.

„Kterýpak chcete, mazaný nebo sypaný?“

„Ber to šmahem, ať jsou, jaký jsou,“ nutí zloději.

Ale Paleček si myslí: „Až budu hloupý,“ a jedl sám, div se neudusil.

„Nu, dočkáme se přece?“ zlobí se už ti venku.

„Když já nevím, který chcete, jestli chcete tvarohový nebo perníkový nebo švestkový,“ dělá dál Paleček hloupýho.

Zloději už skřípali zubama, plivali zlostí, ale na Palečka museli po dobrým: „Palečku, hodný chlapečku náš, podej přece ňáký ten koláč!“

„Sakvalente, íčko jsem našel prkno jitrnic, panečku, ty jsou! Mhm,“ libuje si Paleček a zlodějům až sliny tekly z hub, jaký měli laskominy.

„Tak zčerstva, vyhoď jich náručí,“ už nahlas volá jeden zloděj přes druhýho.

„Íchuchuchú,“ zavýskl ve sklepě Paleček, „soudek piva, a načatý!“ a okýnkem už slyšet, jak pivo hrčí do džbánu.

„Chlapečku zlatý, jdi a odšoupni na dveřích závoru,“ prosí už zloději.

„A vy prašivci, to vy byste chtěli okrádat poctivý lidi, co? A já bych vám měl pomáhat? No počkejte! Hej, mlynáři, vstávejte, jsou tu zloději!“ dal se do křiku Paleček, tloukl na dveře, dupal, rámusil, psi začali štěkat, mlynář se probudil, vyběhl s flintou, zloději nečekali, vzali nohy na ramena a utíkali, div se nepřerazili.

Ale taky Paleček ve sklepě měl malou dušičku. Dobře se najedl i napil, slyší kroky, mlynář už otvírá dveře. „Jestli mě tu dopadne,“ naskakuje husí kůže Palečkovi, hledá, kam by se mohl šikovně schovat, vtom nahmatal dížku s otrubama a – jedna dvě – už v ní sedí zahrabaný, jenom nosíček mu vykukoval.

Mlynář všecko prohlídl, ani nepoznal, že je něco ujeděno a upito, spokojeně odešel, a Paleček v otrubách usnul jako v peří. Najeděný, napitý a uondaný spal jako zabitý, ani nevěděl, co se s ním děje.

A pane, dělo se!

Ráno, když se chasa vrátila od muziky do mlýna, začala hned opatřovat dobytek. Děvečka popadla dížku s otrubama, vysypala ji kravám k lízání, a než se Paleček vzpamatoval, už ho měla kráva v hubě. Slízla ho jako rozinku.

Teď opravdu věděl, že je zle, zalezl si v krávě do žaludku a čekal, co se stane. Kráva ještě sežrala náruč sena, košinku řezanky, zapila to, lehla a začala přežvykovat. Tu popadl Palečka strach, jestli ho dostane kráva zpátky do tlamy, že ho rozžvýká na kaši. Vyskočil a mermomocí se dobýval z krávy ven, škrábal, kopal, skákal, šídlem se oháněl, kráva přestala hned přežvykovat, nafoukla se, funěla a hekala, oči poulila, přiběhl mlynář, krávě pomáhal, dělal, co mohl, a když se to nelepšilo, poslal k poledni pro řezníka, aby krávu koupil.

Řezník přijel, krávu prohlídl a povídá: „Ta kráva musela sežrat něco tuze zlýho, něco jedovatýho, ta chcípne, tu bych ani domů nedovedl, musím ji zabít na místě, a hned.“ Vytáhl nůž, milou krávu zařízl, rozpáral, vyvrhl a držky naházel děvečce do putny, aby je šla na řeku vyprat.

Paleček seděl v žaludku jako oukropeček pěkně zticha a v teple a čekal, až se mu to šikne, aby utekl. Ale děvečka, než se k tomu dostal, popadla držky a začala je máchat v řece. Toť se ví, na zimu už voda studí jako led, Paleček se ve studený vodě třásl jako osika a spustil nářek: „Děvečko, děvečko, to mě to studí!“ Děvečku obešla hrůza, vykřikla „Ježíš Marjá!“, praštila držkama o zem a metla domů, jako by jí paty zapálil.

V křoví u samý řeky na louce krčil se a dřímal hladový vlk. Číhal tam, až ovčák přižene stádo ovec, aby si jednu odnesl k snídani. Když děvečka vykřikla ty svatý slova, pozvedl hlavu, vidí kravský držky na dva kroky před sebou, hladový byl, tak skočil a spolkl je i s Palečkem.

„Sakvalente, to mám pěkný vandr,“ vzdychl si Paleček v novým kvartýru a hleděl se tam ulebedit. Vlk si zase lehl do křoví na číhanou. Sám už měl dost, ale chtěl taky domů mladým vlčatům přinést něco na zub.

Opravdu, po chvilce žene ovčák stádo ovec na louku, páslo se volně, protože otavy už dávno měli lidi pod střechou, a tak ani ovčák, ani psi se tuze o milý ovce nestarali. Vlk už vstává, křovinou si prohlíží ovce, už si vyhlídl hodně tlustýho skopce, už cení zuby, už se krčí, jenom skočit, to všecko ví Paleček a myslí si: „Ty lumpe lumpácká, ty zloději zlodějská, no počkej!“ a hned se dal do křiku: „Ovčáku! Ovčáku! Uháněj! Vlk tě chce vzít ovci!“ Psi začali hned štěkat, ovce utíkat, pastýř s obrácenou holí se pustil do běhu, vlk vyrazil z křoviny a kalupem se pustil k lesu. Hned na kraji se zastavil a řekl si: „Je zle! Paleček mi všecko zkazí, ničehož nic nebudu moct ukrást ani zadávit. Paleček musí ze mne ven po dobrým nebo po zlým.“ Začal napřed po dobrým: „Palečku,“ povídá, „ vylez ven, neboj se, nic se tě nestane, já jsem tě spolk nerad, ani jsem o tobě nevěděl.“

„Kdybych tě směl věřit,“ brání se Paleček, „ty jsi zloděj, ty nechceš nic dělat a dobře se mít, ty bys mě jistě sežral.“

„Povídám, vylez po dobrým,“ rozkřikl se vlk a zlostí se celý třásl.

„Vylezu, ale až doma. Musíš mě odnést k nám na Díly a posadit mě na práh naší chalupy,“ sliboval Paleček, protože už se vandru nabažil, stýskalo se mu po domově, nevěděl, ani kde je, ani jak daleko má domů, a Bůh milý ví, co by ho zas cestou potkalo.

„Vylez hned,“ poroučel znova vlk.

„Až budu chtít,“ rozhněval se Paleček, když s ním vlk tak krobiánsky mluvil.

„Uvidíme,“ zabručel vlk a praštil sebou o zem, válel se v kamení, mezi pařezama, kroutil se, zadkem vyhazoval, dělal, co mohl. Palečka to pravda bolelo, ale moc ne. Vytáhl zčerstva šídlo, zapíchl je vlkovi do břicha a držel se ho jako klíště.

Vlk brzy povolil a lezl do prosa:

„Palečku, pěkně tě prosím, polez ven.“

„Nepolezu, dokud mě neodneseš až domů a neposadíš mě na práh naší chalupy,“ stojí na svým Paleček, ale přestal píchat, když se vlk přestal válet.

„Však ty ještě rád vylezeš,“ rozpálil se vlk, „potom tě na kousky roztrhám, na kaši rozkousám,“ hrozil mu a při tom, jako by se pominul, třískal zadkem o stromy, tloukl sebou o zem, vyskakoval do výšky, Paleček dostal ran nepočítaných, ale taky nepovolil, chytil šídlo a píchal, kam jenom mohl, až vlk řval bolestí a pěna mu padala z huby.

„Palečku, polez ven,“ prosil už s pláčem.

„Nepolezu, dokud mě neodneseš k nám a neposadíš mě na práh naší chalupy,“ stejnou písničku zpívá Paleček.

Když vlk viděl, že jiná pomoc není, vzal nohy na ramena a pustil se lesem. Tři dni a tři noci musel utíkat, než přiběhl na Díly. Na kraji v lese se zastavil, zpocený byl jako myš, uondaný, že se sotva na nohách udržel, proto se rozkřikl: „Nu tak vylez, už máš jenom pár kroků domů!“ a při tom si myslil, jak vyleze, že ho zakousne jako myš. Ale Paleček měl za ušima.

„Nevylezu,“ povídá, „dokud mě neposadíš na náš práh, ta třetí chalupa od kraje je naše.“

„Zatracepený kluku,“ zaklel vlk, ale aby už měl jednou pokoj, vyskočil z lesa a zamířil k chalupě.

„Táto s mámou, pojďte ven, vlk vám krade krávu,“ dal se do křiku Paleček. Švec zrovna sekal na dvorečku dříví, vyběhl se sekyrou v ruce, přiběhli sousedi, vlka utloukli a Paleček teď z něho vyskočil živ a zdráv. To bylo nějaký radosti, že zase mají Palečka, protože všem po celých Dílech se po Palečkovi tuze stýskalo, a nejvíc – toť se ví – tátovi a mámě.

Paleček od těch dob už nebyl zvědavý, nechtěl taky na vandr, ale provedl ještě jinčí kousky, o těch vám budu povídat až podruhý. Dnes už mě od samýho povídání bolí huba a taky mám vyschlo v krku. Kdybyste chtěli, mohli byste mi přinést máz piva, a já bych ho vypil na vaše i na Palečkovo zdraví.

Jak dal sedlák študýrovat vola

Ještě dnes žijou pamětníci, co znali řezníka Hojdu z Klenčí. Ten před lety skupovával široko daleko všecky krmný voly, honil je až do Vídně, kde je dodával řezníkům, až se z něho stal náramný boháč.

Tak jednou milý Hojda zase shání stádo. Chtěl mít aspoň deset párů pohromadě, aby to stálo za cestu; ještě mu scházel jeden pár těžkých volů, a ten ne a ne najít. Sběhal celý Klenčí, Prostřekov, Sklář, dostal se až do Němec; pustil se přes Vosrsupn na Krovrýd, ale o nic tlustýho ani nezavadil. Všude tam měli jenom kozy anebo krávy – rašky starý, až se dohřál a povídá:

„Když už jsem v Krovrýdu, podívám se do Babor na Trefštajn,“ a pustil se spánembohem přes hranice. Vzal to lesem, cestou necestou, protože tam nešel po prvé a znal tam dobře každý kámen.

Nu, šťastně došel a štěstí mu přálo víc než doma. Hned u prvního sedláka Štofla padl na pár volů tlustých jako bečka, až se na nich maso zrovna třáslo.

Hojdovi se zajiskřilo v očích a hned se ptá: „Co za ty voly?“

Štofl se poškrábal za uchem a povídá (to se ví, že německy): „Náručního bych prodal, ale podsedního nemůžu.“

„Pročpak ne?“

„Protože je to tuze moudrý vůl, i při orání chodí bez oprati, jak křiknu ‚hot‘ nebo ‚čehý‘ nebo ‚prr‘, hned poslechne, všemu rozumí hnedle jako já, jsem na něho zvyklý, takový vůl se nenajde široko daleko.“ Řezník znal Baboráky, těm že je marný něco vymlouvat, proto se zasmál a povídá: „To abys ho dal rovnou na študie, když je ten vůl tak moudrý.“

„Kdyby to šlo, na mou duši, stálo by to za to,“ dušoval se Němec. Hojda byl všema mastma mazaný, jenom žádnou dobrou ne. Přestal se smát, a jako by neuměl pět počítat, rozpovídal se:

„Pročpak by to nešlo? Na světě jde všecko. Na školách už vyštudýrovalo víc volů, a časem se z nich stali náramně velký páni. Mně můžeš věřit, znám svět, vždyť víš, že jezdím až do Vídně.“

Štofl poslouchá, poslouchá, pokyvuje hlavou, škrábe se za ušima, až najednou se ptá: „Poslouchej, Hojdo, kampak bych ho musel na ty študie poslat?“

„Podle toho, jak velkým pánem bys ho chtěl mít,“ začne vykládat řezník, „kdybys z něho chtěl mít jen tak něco menšího, řekněme písaře nebo kantora, moh by chodit do škol jenom v Domažlicích nebo v Tejně. Kdyby se měl jednou stát falářem nebo dochtorem nebo advokátem, to by musel študýrovat v Praze. Ale kdyby to měl jednou dotáhnout až na pana delechtora, milistra anebo na ňáký ještě větší zvíře, nikam jinam by nesměl než se mnou do Vídně.“

„Do Vídně? Ty tam honíš voly, viď?“ zeptal se Štofl a oči mu lezly z důlků jako klubka.

„Toť, každý měsíc transport, vyznám se tam všude jako doma,“ přisvědčil řezník.

„Tak víš co? Když už má študýrovat, ať študýruje na něco pořádnýho, aby to stálo za to. Vem ho s sebou do Vídně a nech ho tam študýrovat.“

„Jinýmu bych to tak snadno neudělal, ale tobě ze známosti to udělám,“ slíbil čtverák Hojda a sebral pár volů. Náručního zaplatil a podsedního slíbil dát na študie. „Půjde mu to zčerstva, hnedle bude hotov, protože už je velký a – jak povídáš – moudrý,“ sliboval ještě ve vratech. Štofl mu ještě pomohl přehnat voly přes hranice, tam se s nima rozloučil, přál Hojdovi štěstí a potom čekal den ze dne, týden po týdnu, že přijde řezník a poví, co a jak bylo. Ale milý Hojda se vrátil z Vídně, oba voly tam dobře prodal a na Štofla si ani ve snu nevzpomněl.

Asi za měsíc, zrovna když sedal k obědu, vidí oknem, jak trefštajnský Štofl sáhuje po Klenčí a míří rovnou k Hojdům. První myšlenka Hojdova byla: schovat se. Ale potom mu napadlo něco lepšího. Vzal čepici a hůl a vyšel před vrata. „A to je trefa,“ povídá Štoflovi, „dobře, že jdeš. Zrovna se vypravuju na cestu k tobě, tak pojď dál,“ a vedl Němce rovnou za stůl k obědu. Při jídle se rozpovídal: „Teprva včera jsem se vrátil z Vídně, musel jsem tam počkat, až se ten tvůj podsední, jak náleží, usadí a na město si zvykne. Nechtěl mě živou mocí pustit, nechal jsem ho zapsat, našel jsem mu dobrý kvartýr, koupil knížky, zaplatil napřed školní plat a jiný maličkosti, dělalo to dohromady tři sta marek, tak jsem mu je půjčil, a podsední tě pěkně pozdravuje, abys mi je oplatil.“

„Dobře jsi udělal,“ oddychl si Baborák, když tu zprávu slyšel, „víš, že děti nemám, a tak jsem měl toho vola rád jako svýho, zapomenout na něj nemůžu, nu, íčko budu spát bez starosti,“ rozepjal opasek, vysázel na stůl tři sta marek ve stříbře, Hojdovi poděkoval a rozloučil se s ním.

Doma to všechno široce a dlouze povídal ženě. Ta se mračila a vadila: „Radši jsi ho měl prodat, tolik peněz nás stojí a nic nám není platný.“

„Aťsi! Když nemáme děti, tak ať máme aspoň študýrovanýho vola, to nebude mít žádný po celým baborským království, jenom trefštajnský Štofl,“ zdvíhal Němec furiantsky hlavu a nic ho to nemrzelo.

Asi po půl roce měl řezník Hojda zase cestu do Babor a stavěl se u Štofla. „Tak jsem byl minulý týden ve Vídni a zašel jsem se podívat na tvýho podsedního,“ lhal, až se mu od huby prášilo.

„To jsi hodný, tak cák dělá? Jakpak se mu vede?“ ptal se hned dychtivě sedlák.

„Ve škole se mu tuze líbí. Učení mu jde do hlavy, brzy už bude hotov a bude skládat zkoušky. Napřed, než ho k těm zkouškám pustí, musí zaplatit taxu, šest set marek potřeboval. Nevěřil jsem mu hned a šel jsem se přesvědčit do školy. Všichni profesoři ho vychvalovali, jak se učí, jak je chytrý, poslušný, tichý a hodný, prorokujou mu, že se jistojistě co nevidět stane u císařskýho dvora velkým pánem, tak jsem mu těch šest set marek půjčil, a on tě dává pozdravovat, abys mi je oplatil.“

Štoflová zase bručela, že je to hřích, tolik peněz na vola, ale muž celý blažený si liboval: „Já to věděl! Nemýlil jsem se v něm,“ bez říkání zaplatil šest stotek a ještě dal řízníkovi jíst a pít.

Kolik měsíců bylo ticho, až jednou v trefštajnský hospodě četl pan učitel sedlákům v neděli odpoledne nahlas z novin. Když tam přišel Štofl, všichni už na něho čekali, a než zavřel dveře, už křičeli: „Koukej, tudle stojí v novinách, že rakouský císař ve Vídni si vyvolil nový milistry, a hádej, jak se jeden jmenuje?“

„Cák je mi po tom, jak se jmenuje rakouský milistr,“ zabručel sedlák a sháněl se po pivě.

„Hans Štofl se jmenuje, zrovna jako ty,“ smáli se všichni, jenom Štofl zůstal, jako by do něho nůž vrazil, hubu měl otevřenou dokořán, oči vyvalený, až najednou vyskočil, praštil do stolu, zasmál se a vykřikl: „To je jistě on, dal si po mně jméno, já ho musím vidět.“

Všichni mysleli nejinak, než že se zbláznil, když ho viděli, jak letí rovnou domů. Tam mu žena musela hned přinést sváteční šaty se stříbrnýma knoflíkama, bochník chleba, kus uzenýho masa a Štofl se vydal rovnou do Vídně na hyjtu ke svýmu podsednímu.

Šel a šel, až celý utrmácený se dotloukl do Vídně. A pane, to bylo ještě pěknější a lidnatější město než baborský Mnichov! Všude plno lidí, vozů, krámů, křiku a rámusu, v hlavě se Baboráku točilo jako ve mlýně, nevěděl, kam skočit, kterou ulicí se pustit, když vtom zhlídl policajta a hned se ho taky zeptal, neví-li, jestli tu ostává milistr Hans Štofl. Ví, jakpak by nevěděl! Ale sedláka k němu hned nevedl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chodské pohádky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.