Nic netušící skupina umělců se shromáždí na odlehlém horském panství, které slouží jako místo k rekreaci, aby se zde zabývali kreativní tvorbou. Svou vynaloženou energií ale živí neznámé, nezdravé síly. Dříve, než se jejich duše octnou navždy v pasti, musí sochař Mason Jackson společně s umírající parapsycholožkou Annou Gallowayovou odhalit temné tajemství zámku Korban Manoru.

Duch Korban Manoru

(Tunely duší)

Scott Nicholson

O překladatelce: Jana Wilhelm

Copyright ©2003 Scott Nicholson

ISBN 978-1-30164-485-8 (ePub)

ISBN 978-1-62647-051-4 (mobi)

Publikace Haunted Computer Books

"…když umíš snít a nepropadat snění,…"

——Rudyard Kipling

"Budu jíst tvé zatracené sny."

——Ephram Elijah Krane

1898

Jestli uhasne oheň, jsem mrtvá.

Větve vavřínu šlehaly po Sylvě, zatímco běžela temným lesem, a jejich dřevěné prsty se jí zaplétaly do dlouhých, rozevlátých vlasů.

Nebyla to její vina. Maminka měla horečku a tatínek odjel z hor s nákladem jablek. Sylva se musela starat o své dva malé bratry a to jí bylo teprve šestnáct let. Trčela tady na té idiotské hoře. Život jí připadal hrozně nefér.

Zakopla o kořen a skoro upadla. Vykasala si lem své hrubé lněné sukně a pokračovala v běhu lesem. Do kolen ji bičovaly šípky. Vzdálenost činila pouhé půl míle, ale v listopadové noci jí to přišlo nekonečné. Jako kdyby Korbanův pozemek expandoval, aby se připojil k temnotě.

A temnota to vítala. Ale tím se teď Sylva nemohla zabývat. Starat se o oheň byla její práce a její rodina byla na Korbanovi závislá. Všechny rodiny starousedlíků byly na Korbanovi závislé, zejména ty, které mu prodaly své pozemky.

Byla vděčná za velký srpek měsíce, i když měsíční svit občas osvětloval věci, které Sylva nechtěla vidět. Její dech zářil jako stříbro, zatímco šeptala krátká zaklínadla a zaříkávadla.

Zdálo se jí, že se cesta stále vzdaluje, jako kdyby se stopa po hadím břiše začala ubírat novými serpentýnami. Konečně dorazila na okraj pastviny, která hraničila s trávníkem. Téměř se nemohla podívat na dům, který tam stál temný a vzdorující horizontu, jemuž dominovala hora Blue Ridge. Ale musela zkontrolovat okna.

Tma.

Přišla pozdě.

Sylva sprintovala k domu, srdce měla až v krku a bušil jí tep. Popadla několik polen z přihrádky na dřevo a plížila se po zadních schodech nahoru. Margareta odjela někam na výlet, na místo, které mělo legrační jméno Baton Rouge. Pokud si Sylva pospíší, tak by si její nedbalosti ani nemusel nikdo povšimnout.

Je to jen hloupý, malý ohýnek. Kvůli tomu tady nikdo neumrzne.

Po špičkách přeběhla halou, zrazovaná vrzajícími prkny. Zastavila se přede dveřmi. Pokud by zaklepala, prozradila by se. Nejlepší řešení bylo mlčet, rychle zapálit oheň a okamžitě se vytratit.

V ložnici byla tma. Sylva se bála zapálit lucernu, protože nevěděla, zda-li v domě nejsou hosté, které by její světlo mohlo přilákat. Zavřela za sebou dveře. Doufala, že uvidí díky ještě doutnajícím oharkům. Ale krb byl studený a místnost naplněna pronikavým pachem uhaslého ohně.

Klekla si, položila polena na podlahu a natáhla se pro noviny a malou krabičku zápalek. Měla ji uschovanou vedle pohrabáče. Sice se ještě klepala z chladného nočního vzduchu, ale zároveň se cítila, jako by se brodila hlubokou vodou, ve které byl každý sebemenší pohyb nesmírně náročný. Sirky v její ruce zachrastily, když se nahnula nad ohniště. Zmačkala pár stránek novin a zastrčila je pod železný rošt. Najednou zaslechla drsný, tichý zvuk, který se ozval odněkud z místnosti.

Sylva zapálila sirku. Ta pouze krátce zahořela a zhasla. V kraťoučkém okamžiku světla zahlédla koutkem oka pohyb. Snažila se o spěch, i když proti ní pracovala zemská přitažlivost, a zapálila další sirku. Místností zavanul zimní vzduch a sirku zhasl, než se stačila dotknout novin.

Proč jsou otevřená okna?

Ephram nikdy nedovoloval otvírat okna v téhle místnosti. Když se Sylva snažila uchopit další sirku, byly její prsty bez citu- jako prsty mrtvoly vytažené z vody. Ten tichý zvuk se ozval znovu. Řinčivé vydechnutí, následované jednoznačným zavrzáním postele. Přestože v místnosti panovala naprostá temnota, zavřela Sylva oči a snažila se soustředit na zápalku, kterou chtěla škrtnout o kámen.

Najednou zaslechla ztlumený, mrtvý, beznadějný hlas.

"Ach, oheň…"

Sylvě poskočilo srdce jako bázlivému králíkovi. Ephram Korban byl v místnosti, ležel v posteli. Neodvažovala se podívat tím směrem, ale jakoby vedena nadpozemskou silou se její krk tím směrem otočil. Otevřela oči a neviděla nic než temnotu.

"Vyslov mé jméno," zaznělo hlasitěji, skoro rozzlobeně, ale stále ještě ztlumeně. Jako by hlas mluvil skrz pokrývku.

Pomalu přikývla, přestože ve tmě místnosti vůbec nic neviděla. Neviděla ani jeho. A přesto…

V momentě, kdy se zadívala na postel, či spíše na obrys postele, tak jak ji měla v paměti, měla pocit, že tam vidí ležet Ephrama se strnulou tváří a vlasy a vousy rozprostřenými na polštáři. Přitažlivého Ephrama, který nikdy nebyl nemocný ale vždy zdravý a silný, zatímco jeho služebnictvo a horalové vadli a stárli, provázeni vráskami, historkami a unaveným, stařeckým dechem. Ephrama, o kterém se říkalo, že nikdy nespí.

Dvě malé tečky světla zasvítily slabě ve tmě postele, jediná věc, kterou byla Sylva schopna ve tmě zřetelně vidět. Pokoušela se odvrátit pohled, pokoušela se zapálit sirku, ale nebyla schopna pohybu, jako kdyby byla zrovna probuzena ze spánku a ve stavu prvního bezmocného povědomí.

Prala ložní prádlo. Věděla, která strana postele je jeho. Tečky světla se rozšířily, zářily kolem místa, kde byly umístěny polštáře. Přímo tam, kde se měly nacházet Ephramovy oči.

Oči tam byly. Doutnaly tmavě červenou barvou uhasínajících oharků.

"Promluv s ohněm," zasípal hlas. Zároveň vzplál kolem červených teček ostrý záblesk žluté barvy. Znovu se snažila škrtnout zápalkou o kámen. Kvůli slzám téměř neviděla. Sirka konečně vzplála a Sylva ji přiložila k novinám. Podařilo se jí tak odvrátit pohled od té strašné postele, od těch nemožných očí. Ale stále ještě musela vyslovit ta hrůzná slova, která ji naučila matka.

Zaklínadlo.

Začala šeptat, doufajíc, že slovům ubere na moci, pokud ubere svému hlasu na intenzitě: "Odejdi mraze, vejdi ohni. Odejdi mraze, vejdi ohni. Odejdi mraze, vejdi ohni."

Oheň se probudil k životu a Sylva přidala nějaké třísky. Za chvilku začalo dřevo praskat a teplo stoupalo k její tváři. Připadalo jí, že se její údy rozmrazují, získávají původní sílu, a že její škrábance přestávají pálit.

V jasném světle ohně se neodvažovala pootočit a nadále se zaměstnávala kolem ohniště rovnáním noční zásoby polen vedle roštu. Slzy na tvářích usychaly, ale Sylva ještě stále cítila jejich slané stopy. Měla velký problém, protože vyslovila nejhorší zaklínadlo z těch  neodpustitelných. Bezmocně zírala do plamenů, které rostly podél stěn ohniště a připomínaly proudy žluté, červené a modré vody.

Jejího ramene se zlehka dotkla ruka. Vzhlédla. Nad ní stál Ephram. Usmíval se. Jeho oči byly hluboké, tmavé a krásné, ve světle plamenů zářily životem.

Jak jsem mohla být tak hloupá a myslet si, že jsou rudé…

"Promiňte," vydechla a její hlas byl v hluku praskajících polen a bušení jejího srdce téměř neslyšitelný. "Neměla jsem v úmyslu přijít pozdě."

Ephram na to neodpověděl, pouze přesunul ruku z jejího ramene směrem k tváři a pod jejími dlouhými vlasy pokračoval až k uchu, jež jí palcem hladil. I přes žár ohně se Sylva zachvěla.

Nemohla si pomoci a musela pohledem fixovat všechny ty přepychové věci, které ji obklopovaly: oválné, vyřezávané zrcadlo nad taburetem, sametové záclony, které rámovaly okna jako purpurové vodopády, a jemný hedvábný límec kolem kraje nádherné postele.

"Děkuji," řekl a jeho hlas byl nyní pevný a hluboký. Sylvin pohled se pomalu přesunul k jeho tváři, lemované vousy.

Říkalo se o něm, že pokud ho zastihnete o hodině duchů, jeho oči střídají barvy mezi zlatou, žlutou a stínem ohně. Ale nyní byly černé jako uhlíky.

Říkalo se o něm, že když  stojí na střeše domu na vdovské vyhlídce, vrhá jeho silueta dvoumílový stín do všech směrů, a že ve sklepě pálí černé svíčky. Ale to o něm tvrdili muži. Pomocnice v domácnosti o něm povídaly jiné věci. Ale těm Sylva odmítala věřit.

Nebyl žádná zrůda.

Byl muž.

"Promiňte, že jsem přišla pozdě," zašeptala.

"Ale ne příliš pozdě."

Otočila se zpět k ohni, chtěla přiložit, aby splnila svou povinnost. Předtím vyslovila ta slova, která ji naučila matka. Byla stejně ztracena.

Dotkl se Sylviny tváře. Přiblížil obličej těsně k jejímu."Budeme spolu hořet."

Nerozuměla mu. Jediné, co věděla, bylo, že se jí zrovna teď splňuje představa, o které snila tolik nocí, zatímco ležela na slaměné matraci ve dřevěném srubu. Sny o něm se jí zdály často, Ephram, zmocňující se jejího těla, dávající život její kůži…Ephramovy ruce na jejím těle. Jediný rozdíl mezi fantazií a realitou tkvěl ve skutečnosti, že se ve snech tolik nebála.

Přišla na to, co nesouhlasí. Stál za ní a nad ní, jeho tvář byla osvětlena plameny ohně. Ona klečela na patách a vzhlížela nahoru. Jeho postava přesto vrhala stín na její tvář. Nemohla se na tu myšlenku soustředit, nemohla si to vysvětlit, byla příliš zaměstnána jinými vjemy. Dlaň jeho ruky pomalu sjížděla podél Sylvina zátylku.

Sylva se znovu začala dusit snem, který ale najednou nabyl na intenzitě. Zvedla se a nechala se obejmout. Jeho žhnoucí rty vyhledaly její. Ztrácela se v jeho žáru, v jeho síle, v jeho obrovském stínu. Uchopil její ruku a vložil ji do ohně. Nenaříkala, neprosila. Byl přece jejím pánem. Jejich ruce vešly společně do ohně, hořely a byly nahrazeny kouřem a popelem.

Nebolí to. Jak je možné, že to nebolí?

Příští věc, kterou si uvědomila, byla, že si svléká lněnou sukni pokojské a podomácky ušitou blůzu. Znovu se spojili, tentokrát na podlaze před ohništěm, zaklínadlo někde ztracené a v myšlenkách pouze Ephram.

KAPITOLA  I

Výška.

Úspěch.

Stál na začátku mostu a byly mu jasné všechny souvislosti. Pod ním se rozevírala hluboká propast, lemovaná strmými žulovými útesy, které vyzývaly k jisté smrti.

"Přejdete?", zeptala se žena stojící za ním.

Mason Jackson se zhluboka nadechl čistého horského vzduchu pohoří Blue Ridge. Kdyby to tak bylo hélium.

Lidé, co šli před nimi, už byli za mostem. Vcházeli právě do lesa, který vedl k pozemkům. Povoz tažený koňmi naložil všechna zavazadla, a tak byl Mason bez zátěže. Tedy pokud pominul těžké nářadí v plátěné brašně.

Taková zátěž ale stačila na to, aby ho svrhla dolů do propasti, tam dolů, tak hluboko…

"Všechno v pořádku?" zeptala se žena. Dodávka za nimi se už otáčela, aby se vrátila cestou plnou serpentýn pět mil zpátky do Black Rocku.

Mason přikývl. Zadíval se do jejích modrozelených očí, do kterých už několikrát letmo pohlédl během společné cesty autem. Byly to jediné momenty během cesty, v nichž dokázal dokonce na chvilku nezírat z okna auta na propast, která lemovala okraj silnice.

"Zaostáváme," řekla. Byla téměř tak bledá, jako se cítil on sám, ale mladá, její věk se teprve blížil třicítce. Takže přibližně stejně stará jako on, ale na to teď nechtěl myslet. I když ho zaujal její atraktivní vzhled, její velké, hluboké oči a rovné, černé vlasy.

"Běžte přede mnou, já vás doženu," odpověděl.

I když daleko pravděpodobnější  je, že seběhnu cestu zpátky z hor, než abych vstoupil na ten proklatý most.

"Ten most je opravdu bytelný," poznamenala. "Ti koně vážili určitě několik tisíc tun."

"Jasně," odpověděl a poklepával prsty na pevné, dřevěné zábradlí mostu. "Tenhle most by udržel i tank."

"Akrofóbie," řekla. "Každý člověk trpí nějakým druhem fóbie."

Ach. Je inteligentní. Čím dál tím lepší.

"Já nedokázal při tělocviku ve škole vylézt ani na kozu," odvětil.

"Pomohlo by vám, kdybyste se držel mé ruky, zavřel oči a společně se mnou prostě vykročil?"

Usmál se, i když měl stažené hrdlo. "To je od vás moc hezké, slečno…"

"Gallowayová. Anna Gallowayová."

"Ale jak vám můžu věřit, že mě nenavedete přímo přes jednu z těch skalních říms?"

Odpověděla mu okouzlujícím úsměvem, který ale už byl i trochu netrpělivě vyčerpaný. "Můžete mi důvěřovat. Ale možná byste si mohl během chůze představovat, že kráčíte po vybetonované, široké, solidní přistávací dráze…"

"To není dobrý nápad. Bohužel se bojím i létat."

Zavanul vítr a podzimní klenba stromů se nad nimi rozzářila zlatou a purpurovou barvou. Vzduchem zavanulo jemné aroma hořícího dřeva.

"Víte, všechny dobré pokoje už budou obsazené, jestli tady budeme dále postávat," podotkla. "Nehodlám strávit celý zdejší pobyt v komoře na košťata."

"Po vás," řekl a skoro zapomněl na propast pod nohama. Její oči byly hluboké jako soutěsky a pád do nich přinejmenším stejně osudový.

Anna prošla kolem něj a vstoupila na most. Natáhla k němu ruku. Ve druhé držela hnědou koženou, solidní a nenápadnou peněženku, žádný výkřik módy. Kompaktní a spolehlivou, stejnou, jako byla ona sama.

Vzal ji za nabízenou ruku a druhou se pevně chytl zábradlí. Prima, mami. Jak vidíš, jsem schopný pro úspěch přinést oběti.

Během chůze mhouřil oči. Bál se je zavřít úplně, nedůvěřoval temnotě. Fixoval svůj pohled na dubový pařez na druhé straně mostu a představoval si, jak by změnil jeho přirozený vzhled a udělal z něj chrlič nebo hlídacího psa.

Most se zahoupal nárazem větru a Masonův žaludek se propadl. Annina ruka sevřela ještě pevněji jeho, táhla ho naléhavě na druhou stranu. Spěchal za ní. Najednou měli pod nohama pevnou zem a Mason vybuchl v záchvatu nadšeného smíchu.

Pustila jeho ruku a on si otřel pot z čela. Nevšiml si, že mu během přechodu přes most bouchala do kyčle brašna s nářadím a teprve teď začal pociťovat bolest z odřeniny.

"Děkuji ti mnohokrát, Anno," řekl, ohlédl se a připadal si jako naprostý blbec.

Pokrčila rameny. "Fóbie je fóbie."

Byla před ním. Na blátivé cestě vedoucí do lesa. Spěchal za ní, cinkal nářadím v brašně. "A která je ta tvoje?" zeptal se v okamžiku, kdy ji dohonil.

"Která co?"

"Tvoje fóbie."

Našpulila rty a vypadala melancholicky. "Smrt."

"To je dobrá fóbie."

"Dělá ze všech ostatních fóbií triviality, že ano?"

"Pokud má člověk štěstí a smrt je opravdu konečná stanice, pak ano."

Přemítal o tom, zatímco synchronizovaně a společně kráčeli. Její krátké, svižné krůčky vyplňovaly jeho dlouhé kroky.

Pak les skončil a před nimi se zjevil zámek Korban jako ztělesnění starobylé pohlednice. Otevřená pole přecházela do měkkých vlnících se sadů a mozaiky luk. Scenérii doplňovaly dvě oplocené, k sobě se tulící stodoly. Zámek sám měl tři  předimenzovaná patra ve stylu pozdního 18. století, kdy se stavělo do výšek. Šest koloniálních sloupů podpíralo okázalé průčelí vchodu. Černé okenice rámovaly bíle obložená okna. Ze čtyř komínů stoupal kouř,  vířící a točící se mezi obřími červenými duby a topoly, které obklopovaly dům.

Na střeše bylo vidět takzvanou vdovskou vyhlídku- rovnou terasu s osamělým zábradlím. Masona napadlo, jestli nějaké vdovy v minulosti vyhlídku vyhledávaly. Pravděpodobně ano.

Ve starých domech si člověk mohl být jistý skutečností, že v nich někdo zemřel. Ještě pravděpodobnější bylo, že v nich zemřela celá spousta lidí.

Malíř nebo fotograf by byl pravděpodobně ochoten vraždit pro možnost výhledu, který poskytovala střešní terasa. I Mason by byl ochoten spáchat menší zločin za to privilegium, ale bohužel věděl, že by se mu pouze zamotala hlava a zmocnila se ho závrať. Nezvládl by kombinaci všeho toho širého nebe kolem něj a smrtonosné hloubky, rozprostírající se pod ním. Musel být rád za možnost studovat komplikovanou Korbanovu stavbu z bezpečí přízemí.

"Zvládneš to po schodech na verandu?" zeptala se Anna.

Mason se zamračil, neschopný odhadnout, jestli se mu posmívá. "Ano, umím se plazit, pokud to potřebuji. V plazení jsem poměrně dobrý."

"Pak tedy hodně štěstí," odvětila, vyskákala po schodech a vběhla do vysokých dveří vstupní haly. V hale bylo slyšet přecházející skupinu a zvuky usazujících se lidí. Chtěl ještě honem zakřičet závěrečné "díky", ale Anna už byla pryč.

I tobě hodně štěstí s tvojí fóbií.

KAPITOLA  2

"Viděl jsi George?" uhodila slečna Mamie na Randoma Streatera. Nenáviděla okamžiky, kdy se musela zahazovat s najatými silami, s výjimkou Lilith, ale byly chvíle, kdy musela udělit příkazy nebo mluvit jasnou řečí. Nejlepší způsob, jak odvrátit pomluvy, bylo jim předcházet.

"Ne, madam." Ransom stál u stodoly, ve zjizvených rukách třímal klobouk a na tenké vlasy se mu lepil pot. Čpěl dvorem, senem, hnojem a starým železem. Kolem krku měl kožený řemínek a ona věděla, že na něm visí jeden z těch kuriózních amuletů. Tihle venkovští horalové vskutku věřili tomu, že je sušené kořeny a jejich prášek ochrání před smrtí a udrží při životě. Kdyby jen věděli, že magii tvoří síla vůle, nikoli síla zbožného přání.

Kouzlo bylo o rozhodování a o činech. Jako ta věc, co teď pevně chovala v náručí. Figurka, kterou vyrobila s velkou láskou a něhou.

"Potřebuji někoho, kdo pomůže zítra sochařovi najít vhodné dřevo," řekla.

"Ano, madam," mužovi poskočil nervózně ohryzek.

"Kdy jsi naposledy slyšel o Georgovi?"

"Dnes odpoledne, hned po posledním příjezdu hostů. Říkal, že půjde na kontrolu k propasti Beechy Gap."

Slečna Mamie se skrytě pousmála. Takže George odešel do Beechy Gap. Dobře. Nikomu z města by neměl chybět alespoň na pár týdnů. A pak už to bude stejně jedno.

A ona se může spolehnout na to, že bude Ransom držet jazyk za zuby. Ransom, jenž věděl, jaký druh nehod se lidem na Korban Manoru stává. Dokonce i těm, kteří u sebe nosí amulety a mumlají prastará zaříkávadla. Ale práce byla koneckonců práce.

V průběhu života měl každý někdy své horoucí poslání.

A některé mise byly zajímavější než ty jiné.

Vyndala figurku ze složeného hadříku, v němž byla uložena. Hlava z jablka se scvrkla do temné a pochroumané vizáže s ústy ponurými animovanou bolestí. Tělo bylo vytvořeno z opracované větve a paže a nohy z proužků divokého vína. Ransom se od panenky odtáhl, jako by to byl chřestýš.

“Postaráš se pro mě o George?" zeptala se slečna Mamie.

"Byl to můj přítel. To je to nejmenší, co pro něj můžu udělat." Po tváři mu přelétl stín. "Ale musím počkat do rána. Nechci jít do Beechy Gap v noci."

"Bude to ale to první, co zítra ráno uděláš. Nechci rozrušit hosty. Víš, co přichází, viď?"

"Modrý říjnový měsíc," řekl Ransom. Pohled jeho očí se přesunul na vrata od stodoly. Visela na nich podkova, její konce ukazovaly nahoru. Mdlý kov v umírajícím světle dne. Jako by záleželo na štěstí.

"Už jsi u nás dlouho."

"A mým cílem je zůstat tu ještě mnohem déle."

"Pak mě tedy neprozradíš?"

"Pohřbím ho správně, se stříbrňáky na očích. Jsem hrdý na svou práci."

"Ephram vždycky říkal- ‘Hrdost vás provede tunely duše‘."

"Ephram Korban říkal spoustu věcí. A lidé říkali spoustu věcí o něm."

"Něco z toho by mohla být i pravda." Slečna Mamie hladila figurku, plná pýchy na svůj obratný výtvor. Říkalo se tomu lidové umění. Ale tenhle malý poklad obsahoval mnohem více lidového umění, než kdokoliv jen tušil. "A teď mě omluv, mám na večeři hosty."

Ransom se pouklonil a utáhl si pásek na montérkách. Slečna Mamie ho zanechala krmení hospodářských zvířat a zamířila k zámku. Nesla si figurku, jako kdyby to byl vzácný dar pro milovaného člověka. I když dům znala jako své vlastní boty, vidět ho z dálky ji vždy naplnilo novým přívalem radosti. Pole, stromy, hory a vítr… Zdálo se, že zpívaly jeho jméno.

Byl to její domov.

Jejich domov.

Navždy.

KAPITOLA  3

Anna Gallowayová roztáhla krajkové záclony na okně ložnice. Z parapetu se vznesla troška prachu a zavířila vzduchem. Po ramenou se jí rozlilo sluneční světlo a teplý říjnový vzduch začal příjemně ohřívat podlahu pod jejíma nohama. Horský vzduch byl chladnější, než byla zvyklá, a i přes plápolající oheň v krbu nemohla potlačit zachvění. Nad krbem visel obraz Ephrama Korbana, sice menší než ten v přízemí, ale přinejmenším stejně skličující. Sochař se strachem z výšek měl v jedné věci pravdu: Korban měl sám sebe víc než rád.

Zadívala se přes louky. Konečně sem dorazila. Na místo, na které měla z nějakého důvodu dorazit. Byla tu na konci světa, na logickém místě pro zakončení života. Otřásla se z fatalismu svých myšlenek. Přinutila se zadívat znovu z okna. Pozorovala grošáka a kaštanově zbarveného koně, jak cválají přes pastviny. Pocit svobody a míru ji zahřál.

"Je to tady opravdu krásné, že?" promluvil za Annou ženský hlas. Předtím řekla Anně, že se jmenuje "Cris bez h", jako kdyby jí absence h přidávala na tvrdosti a ubírala jí na flexibilitě. Její nová spolubydlící. . .

"Je to tu báječné," řekla Anna. "Všechno, o čem jsem kdy snila."

Cris si už vybalila kufr, postel vedle dveří pokrývaly její šminky, akvarelové štětce a skicáře. Anna si s sebou nepřivezla téměř nic, jen útlou hromádku knih, kterou úhledně vyrovnala na svůj prádelník. Její postoj k materiálním věcem a pozemskému pohodlí prošel v uplynulém roce dramatickými změnami. Pokud si člověk nebyl jistý tím, kam míří, cestoval nalehko.

Prudká bolest se přehnala jejím podbřiškem, záludně silná, jako by ji ve zpomaleném filmu píchala jehla. Zavřela oči a začala pozpátku odpočítávat velkými, tučnými číslicemi.

Deset, kulatá a tenká. . .

Devět, sklánějící se smyčka. . .

Byla už u šestky a bolest se vzdalovala někam daleko směrem k hřebenu hor Blue Ridge, když ji hlas Cris stáhl zpět do reality.

“Můžeš mi říct, jaké máš zaměstnání?”

Anna se odvrátila od okna. Cris seděla na posteli a kartáčovala si své dlouhé blonďaté vlasy. Anna byla ráda, že jí po chemoterapii nevypadaly vlasy. Důvodem nebyla ješitnost, ale pokud měla odejít z tohoto světa, tak s sebou chtěla mít všechno, co k ní patřilo.

"Zabývám se průzkumem článků," řekla Anna.

"Ach, takže jsi spisovatelka."

"Ne ne, žádná fikce ve stylu Jeffersona Spence. Spíš metafyzika."

"Věda a tak?"

Anna seděla na posteli. Bolest se vrátila, ale už ne tak silně jako předtím. "Pracovala jsem ve výzkumné centrále Rhine Research Center v Durhamu. Jako vyšetřovatelka."

"A dala jsi výpověd?"

"Ne tak zcela. Prostě jsem tam skončila svůj úkol."

"Rhine. Nejsou to duchové, divné věci, parapsychologie? Něco jako Akta-X?"

"Pravda není někde venku. Pravda je tady."  Anna se dotkla svého spánku. "Síla mysli. A nezabývali jsme se mimozemšťany. Byl jsem vyšetřovatelka paranormálních aktivit. Bohužel se ze mě stal dinosaurus…Skončila jsem ještě dřív, než jsem stihla začít."

"Na dinosaura jsi příliš mladá."

"V současnosti se všechno zelektronizovalo. Disponujeme detektory elektromagnetického pole, podzvukovými rekordéry, infračervenými kamerami. Pokud nezaznamenáš událost na počítači, tak ti nikdo neuvěří, že se stala. Já ale věřím tomu, co vidím svým srdcem."

Cris se rozhlížela po místnosti, jako kdyby si poprvé povšimla tmavých koutů  a mihotavých stínů planoucího ohně. "Ale sem jsi nepřišla, abys…"

"Neboj se. Jsem tu z osobních důvodů."

"Aha. Viděla jsem tě na verandě mluvit s tím svalovcem s plátěnou brašnou."

"Ne, to není ten druh osobního důvodu. Kromě toho opravdu není můj typ."

"Dej tomu pár dní. Už se staly divnější věci."

"Jsem si téměř jistá skutečností, že jsi tady, aby ses vrhla do malování?" Anna ukázala na skicáře. "Nebudu tě nudit svým míněním o uměleckém temperamentu, protože jsi mi sympatická."

"Ach, myslím si, že můj manžel obhospodařuje svou sekretářku a chtěl, abych vypadla z domu, aby měl možnost plně využít vířivku. Přes léto mě poslal do Řecka. Loni jsem byla v Novém Mexiku, podívat se na na výtvory Georgie O'Keeffeové. Teď hory, Severní Karolína."

"Alespoň je velkorysý."

"Ze mě nikdy nebude skutečný umělec, ale alespoň mi to dává smysl života, kromě honby za chlapama a pitím. A ta moje Múza mi zároveň umožňuje můj malý luxus. Když už o tom tak mluvíme, všimla jsem si, že je ve studovně malý bar. Dáme si jednu před večeří?"

"Ne, děkuji. Myslím, že budu trochu odpočívat."

"Dobře, ale nechoď tady prosím s prostěradlem přes hlavu. Mohla bych tě omylem pokládat za ducha."

"Pokud zemřu, tak ti slibuju, že budeš první, kdo se o tom dozví."

Anna klesla na polštář. Do krku ji šimralo peří. Dveře se zavřely, Crisiny kroky odeznívaly na chodbě, proti oknu pleskaly umírající listy. Léty zakouřené stěny vydávaly uklidňující aroma, záře petrolejky zvyšovala útulnost místnosti. Cítila mír, poprvé od té doby, co…

Ne. Na to teď určitě nebude myslet.

Bolest byla najednou zpátky, jako obhroublý návštěvník. Zkusila trik s čísly, ale nedařilo se jí soustředit se. V poslední době se její koncentrace často mísila se vzpomínkami. Přesně od té doby, kdy začala snít o usedlosti Korban Manor.

Deset, kulatá a tenká. . .

Mezi jedničkou a nulou jí vklouzl do myšlenek obrázek Stephena. Stephen, jeho kamery a hračičky, jeho knír a široký úsměv. Pro něj byla Anna parapsychologickou verzí horlivé skautky. Stephen neměl absolutně žádnou potřebu snažit se vycítit přítomnost duchů. Mohlo by se totiž ukázat, že existují, řekl.

Jejich schůzky na hřbitově skončily Anniným putováním přes trávníky kolem náhrobků, zatímco se Stephen plně soustředil na nastavení techniky. Té noci, kdy na guilfordském hřbitově cítila přítomnost prvního ducha, lesknoucího se vedle mramorového anděla, byl Stephen příliš zaneprázdněn zaznamenáváním hodnot EMF, než aby se přišel podívat. Duch si samozřejmě na zvěčnění na fotografii Kodak nepočkal a rozplynul se jako opar mlhy při východu slunce. Ale předtím, než se jeho pomíjivé stopy rozplynuly zpět tam, odkud přišel, jedno ze kterého místa, se svýma prokletýma očima zadíval do Anniných.

Ten pohled byl plný vzájemného porozumění.

Devět, sklánějící se smyčka. . .

To byla její první akce se Stephenem. V jedné zimní noci, ve které bylo i duchům příliš větrno a zima, se spolu vyspali na podlaze školy Asheville’s Hanger Hall. O dva týdny později ho náhodně zaslechla na večírku, jak o ní mluví. Označil ji za "blázínka, ale roztomilého blázínka."

Takže po šesti letech studia a výzkumu v terénu nabyla jen trochu více respektu než  psychotety, praktikující po telefonu. Naprosto jí stačila bezmezná skepse reálného světa, ať už od zkostnatělých vědců nebo od těch, kteří  by rádi přihlíželi staromódnímu upalování čarodějnic. Ale posměch v jejích vlastních řadách ji psychicky vyháněl do velkých, strašidelných a prázdných míst, kde si mohla honit duchy sama.

Osm, dvojitá brána. . .

Pak přišla bolest a s ní první sen. Vystoupila z lesa, nohy zabořené v měkké a vlhké trávě, trávník tak svěží, že mohl existovat jen ve snu. Před ní stál zámek, okna tmavá jako oči, stromy kolem domu zkroucené a holé. Kouř stoupal jen z jednoho ze čtyř komínů. Kroutil se, formoval a shromažďoval se na střeše těsně nad bílým zábradlím.

Kouř začal měnit formu a najednou slyšela šeptat ženský hlas, vyslovující její jméno, "Anna". Vzbudilo ji to, opět ji to vzbudilo, jako už po tolik uplynulých nocí.

Sedm, ostrá a rovná . . .

Jako ta její bolest, která jí trhala vnitřnosti.

Stephen ji přišel navštívit v den, kdy jí bylo řečeno, že jí rakovina tlustého střeva metastázuje do jater. Držel ji za ruku a jeho očím za skly tlustých brýlí se podařilo vypadat oroseně. Dokonce i zaškubal knírem. Ale ona věděla, že je příliš praktický, příliš emocionálně prázdný na to, než aby si dokázal uvědomit, co přesně diagnóza znamená. Pro něj neznamenala smrt nic víc než ukončení pulsu a změnu energetických hodnot.

Tolik k souznění duší...

Dokonce i poté, co Anna vymluvila lékařům kolektomii a přijala rozsudek blízké smrti, zatímco se rakovina prudce rozšiřovala do dalších orgánů, se Stephen stále choval, jako by si byl jistý skutečností, že věda zasáhne a zachrání ji. Nejspíš se k vědě i modlil, k té nejchladnější ze všech bohů. Odmítla jeho nabídku na odvoz domů z nemocnice. Přijala skutečnost, že osamělost je přirozený stav pro někoho, z koho se brzy stane duch.

Šest, oblouk a lest . . .

Zázraky se dějí, řekl jí jeden z jejích onkologů. Anna ale neočekávala výskyt zázraků v nemocnici, v místě s hadičkami, které do ní pumpovaly radiační látky, a s noži, odstraňujícími části jejího těla, zatímco lékaři zapisovali do protokolu, kolik jí ještě zbývá dnů. V nemocnici přestala snít. A sotva se vrátila domů, do své vlastní tiché postele, viděla opět v časných ranních hodinách, jak před ní stojí Korban Manor.

Noc co noc se sen stával delším a živějším. Tvar na střeše se stále více zhmotňoval. V posledním snu Anna jasně viděla vzdálenou tvář s průsvitnými vlasy, vlajícími kolem obličeje jako závoj. Modrozelené oči, příjemný úsměv, s kyticí v ruce tam stála na osamělém výběžku vdovské vyhlídky ženská postava. Konečně bylo možné rozeznat i obličej.

Ta žena byla Anna.

Pět, zlomené křídlo. . .

Bolest se zmírnila, byla jako sníh na květinách.

V minulosti záležitost prozkoumala, protože si uvědomovala, že už o zámku před nástupem těch snů slyšela. V rhineském archívu nalezla několik položek a odkazů na lokalitu Korban Manor. Ephram Korban strávil plných dvacet let výstavbou svého domu na úpatí Apalačského pohoří. Poté skočil ze střešní terasy se zřejmým úmyslem spáchat sebevraždu. Místní noviny v městečku Black Rock zveřejnily několik článků na téma duchové a strašení, nicméně založené na klepech od neznámých zdrojů, které nechtěly být jmenovány. Šetření na místě nezjistilo vůbec nic. Dům byl zrestaurován a sloužil jako rekreační objekt a útočiště pro umělce.

Ale třeba se Korbanova bolest, vztek, jeho láska, jeho naděje a sny nasákly do těchto zdí  jako nátěr do cedrového obložení. Možná, že zdejší dřevo, kámen a sklo vstřebaly radiační energii jeho osobnosti. Možná byl zámek nyní jeho vězením, protože byl kdysi posedlý jeho stavbou. Možná strašil z povinnosti, ne ze svobodné volby.

Čtyři, severská vidlička. . .

Potulovala se dimenzí na hranici mezi spánkem a bděním, překvapená skutečností, že o zámku stále ještě sní, i když na něj už dorazila. Ze své mysli vyloučila pět smyslů a nechala si jen jeden, ten, kterému se Stephen nejvíc posmíval. Ten, který Anna vždy utajovala před přáteli a před svými mnohými pěstouny. Hranice mezi citlivým vnímáním a šílenstvím byla velice tenká.

Tři, paklíč. . .

Na okamžik se probrala. Něco se pohybovalo za javorovým obložením, spěchalo trhlinami mezi dimenzemi. Nechtěla otevřít oči. Viděla lépe zavřenýma.

Dvě, prázdný hák. . .

Cítila, že se na ni někdo dívá. Někdo ji pozoroval, možná její vlastní duch nebo stín ženy, vytvořený z oparu snu, vítající ji s kyticí v jejím smrtelném příchodu.

Jedna, svatá rovnoběžka . . .

Hranice mezi něčím a ničím, přítomností a absencí, postelí a hrobem, láskou a nenávistí, černou a bílou.

Nula.

Nic.

Anna se narodila ve vakuu, procházela jím, kráčela směrem k ničemu, její minulost a její budoucnost byly černočerné.

Otevřela oči.

Místnost byla prázdná. Nikdo v ní nebyl, žádný duch, který by se vrhal proti zdem.

Jen obraz Korbana, mrtvá a vysušená olejomalba, vrhal stíny v záři mihotajících se plamenů z krbu.

Ve světle zapadajícího slunce se stíny v místnosti protáhly. Bolest byla pryč. Anna vstala a šla ven pozorovat západ slunce. Byla zvědavá, jestli následující noc bude konečně tou nocí, ve které potká sebe samu.

KAPITOLA  4

Mason zíral na velkou olejomalbu, která visela na zdi nad krbem. Ta na něj zírala zpátky se stejně vážným výrazem jako kterýkoliv z bývalých Masonových učitelů umění. Zamračená  tvář portrétu, desetkrát větší než v životní velikosti, dominovala místnosti. Zvolené tóny olejových barev byly tak realistické, že si Mason uměl představit, jak se postava najednou probudí k životu, rozláme dřevěný rám a vstoupí do místnosti. Na mosazném plíšku pod obrazem bylo vyryté jméno.

Ephram Korban.

Mason studoval černé oči. Byl to jediný element, který postrádal realismus zbytku obrazu. Ty oči byly mrtvé, nudné, úplně bez života. Mason nebyl malířem, a tak se zdržel jakékoli kritiky. Kritika je stejně k ničemu, pomyslel si. Kromě toho ho daleko více zajímal rám obrazu než technika jeho malby. Zdálo se, že je ručně vyřezávaný.

Ohlédl se na lidi hemžící se všude ve vstupní hale. Otevřenými dveřmi viděl dva muže v montérkách, kteří vykládali dodávku. Scénu ovládala prsatá a panovačná žena v dlouhých černých šatech. Zdála se být všudypřítomná. Pokřikovala rozkazy, potřásala rukama a rozdávala nápoje ve velkých orosených sklenicích. Mason se přiblížil ke krbu. I přes teplý říjnový den v krbu plápolal oheň, který zářil jasně žlutými a oranžovými, podzimně zbarvenými odstíny barev.

I krbová římsa byla ručně vyřezávaná. Mezi hustými mraky kouře bylo vidět obtlousté raphaelské figurky- basreliéfové andělíčky a strážce božího trůnu. Mason si zkontroloval prsty, aby se ujistil, že jsou čisté, a začal jimi přejíždět po hladkých tvarech řezby. Povšiml si, že někdo zanechal napůl vypitou sklenku červeného vína na krbové římse. Kroužky, které by sklenice mohla zanechat na bílém laku, by vypadaly jako krev na panenském sněhu. Žádná úcta k práci řemeslníka.

Znovu se zadíval do očí portrétu. Zdálo se mu, že se Ephram Korban nyní rozhlíží po místnosti a přemítá o všech těch lidech, kteří se opovážili překročit jeho práh. Tvář působila střídavě přesvědčivě a odpudivě. Mason se dotkl rámu…

"No- není to roztomilé?" zeptal se za ním fistulí ženský hlas.

Mason se prudce otočil. Téměř přitom brašnou převrhl sklenku vína na římse krbu. Před ním stála ta prsatá žena v černých šatech, tmavé vlasy svázané do přísného drdolu, na tváři strnulý, neměnící se  úsměv, který se zdál být do obličeje vytesán.

"Ano," odpověděl. "Ať už to vyřezával jakýkoli řezbář, musel prací strávit několik týdnů."

Zachichotala se vysokým a vyumělkovaným smíchem."Mluvila jsem o obraze, vy hlupáčku."

Pohrávala si se šňůrou perel kolem krku. Perly byly nemoderně přerušeny malým mosazným medailónkem. Její tmavé oči jiskřily vším tím životem, který Korbanovi na  podobizně chyběl. Masona mimoděk napadlo, jestli je to něco, čemu se lze naučit. Dokázal si živě představit tu ženu, jak stojí před zrcadlem, rovná perly na krku, kontroluje své zuby a nastavuje oči do pozice jiskření.

Natáhla k němu ruku. Mason ji uchopil, ale nebyl si jistý, zda-li by se neměl ve stylu francouzského šviháka z doby němého filmu poklonit a ruku políbit. Měla chladnou kůži. Obrátila mu ruku a podívala se na jeho ruce, přikyvujíc. "Aha, takže vy jste ten sochař."

"Cože?"

"Mozoly. U nás na zámku nemáme příliš mnoho lidí s mozoly na rukou." Konspiračně se k němu naklonila. "Hlavně mezi hosty ne. Nájemné síly samozřejmě musí tvrdě pracovat."

Mason přikývl. Podíval se dolů na své tenisky s okopanými palci, na díru ve svých džínách. Lidé, kteří s ním přicestovali autem, nosili kožené polobotky, hodinky známé firmy Kenneth Cole, drahé trekinkové sandály, oblečení z katalogů ve stylu nóbl Nového Hampshiru. Nepatřil sem. Byl cítit chudou špínou odpadků předměstí bez ohledu na to, jakým druhem uměleckých sklonů disponoval.

Ale byl tady, připraven vyřezat si svůj vlastní úspěch.

"Jste po dlouhé době náš první sochař," pravila a její studená ruka stále ulpívala na jeho. "Uvidíme, jestli jsem si zapamatovala váš životopis: … 'Mason Beaufort Jackson, absolvoval s vyznamenáním školu umění v Adderly, v současnosti zaměstnaný ve firmě na výrobu punčoch Rayford Hosiery ve městě Sawyer Creek v Severní Karolíně. V roce 2002 vítěz v soutěži Grassroots Consortium Award. Pro Westridgskou univerzitu pověřený vytvořit sochu pro jejich halu absolventů.' Jen teď nevím, jak se to vaše dílo jmenovalo?"

Konečně se pustila jeho ruky a přitiskla si ji na čelo, jako by si v duchu četla pomyslnou stránku. Luskla prsty. "Diluvium. Samozřejmě. Jak strašně roztomilé."

Mason v duchu zasténal. Neuvědomoval si už přesně, jak domýšlivý titul svému dílu udělil, dokud ho neuslyšel z jejích slušně vychovaných rtů. "No, v té době jsem byl členem stáda. Taková rádoby avantgarda, ale taková, co se schází na oběd v Mac Donaldu."

Žena se krákoravě zasmála a ukázala na brašnu, která visela Masonovi přes rameno. "Jsou to vaše nástroje?"

"Ano, madam."

"Těším se na to, až vás s nimi uvidím pracovat." Její ruka už zase studeně lpěla na jeho. "Jsem Mamie Goldfieldová. Trvám na tom, abyste mě oslovoval slečno Mamie."

Zahleděl se na Korbanův portrét, pak zpátky na slečnu Mamie.

"Ach, vy jste si toho všiml," řekla.

"Očí."

"Jsem poslední žijící příbuzná Ephrama Korbana. Starám se o panství, udržuji je jako útočiště pro umělce. Přesně tak, jak to on chtěl. Pan Korban byl vždy velice nakloněn všem tvůrčím duchům."

"Byl sám umělcem?"

"Frustrovaným. Byl diletant. Většinou umění sbíral."

Všichni umělci jsou frustrovaní. O tom to přece je…

Mason si povšiml dalších architektonických prvků vstupní haly. Oblouk nad vchodem byl deset stop vysoký, se čtverci skla zalitými do olova a zasazenými do ornamentu přímo nad jejich hlavami. Hala měla vysoký strop, bílé stěny a čalounění zvýrazněné dubovým obložením, které sahalo Masonovi až po hruď. Dva jónské sloupy v centru místnosti podpíraly obrovskou klenbu stropu.

"Je to pěkná stavba," pronesl. Viděl, jak zjevně slečna Mamie očekává, že něco řekne. Téměř použil slovo "roztomilá". Přídavné jméno, které normálně vůbec nepoužíval. Pět minut v lukrativním útočišti umělců a člověk začne přebírat jejich manýry a napodobovat je.

Bože chraň, abych se kdy stal takovým člověkem. Byl bych nesnesitelný.

"Jsem ráda, že se vám tu líbí," řekla. "Zřejmě jste stoupenec kolonialismu. Pan Korban byl velice hrdý na své dědictví. Z toho důvodu ve své poslední vůli stanovil, že zámek musí být zachován v nezměněné podobě."

"Korban. To je židovské jméno, že ano?"

"Jen jméno. Duchem takový nebyl. Na dědictví si půjčil, koupil to, na co si nemohl půjčit, a ukradl, co si nemohl dovolit. Vypořádal se vždy se vším, víte."

Mason se znovu podíval na portrét, posuzoval houževnatost a aroganci rysů tváře. "Vypadá to, že váš předek byl typ člověka, který "ne" jako odpověď neuznával."

"Ano, ale byl také velmi velkorysý. Jak sám víte."

Mason se usmál. I přes pocit, jako by mu krkem lezla ještěrka. Jeho zdejší pobyt byl sponzorován. Za svůj plat v továrně by si tento druh útočiště nikdy nemohl dovolit. Byl zde coby živoucí důkaz dobročinnosti a charity korbanské usedlosti a svazu umělců, libujících si ve velkorysé podpoře spodních vrstev.

Slečna Mamie se podívala za něj, na malou skupinku hostů, diskutující opodál. "Jsou zde  drazí pán a paní Abramovi. Skladatelé klasiky, víte."

Mason nevěděl proč, ale pořád se usmíval tím stejným úsměvem. Symbolickým šklebem  vděčnosti.

"Promiňte, musím je jít pozdravit. Brzy se objeví Lilith a ukáže vám váš pokoj. Doufám, že se vám u nás bude líbit."

S výrazem spiklenecké tesknoty se podívala na portrét Korbana a pak se zašustěním šatů zmizela. I Mason znovu pohlédl na portrét. Oheň zapraskal a vyslal velký, červený uhlík vzhůru do komína. Korbanovy oči vypadaly mrtvě.

Mason by se byl asi odvrátil, aby našel svoje zavazadla, kdyby oheň nezapraskal nanovo. Na kratičký moment byla tvář na portrétu jakoby překrytá plameny. Vypadala, jako když se na jezeře odráží západ slunce.

Bojoval s náhlým nutkáním vytáhnout z brašny sekerku a zatnout ji přímo do zneklidňujícího úšklebku Ephrama Korbana.

"Vypadáš, jako bys potřeboval něco na probuzení," ozval se hlas vedle něj. Byl to Roth, fotograf, který na cestě sem seděl vedle Masona v dodávce. Muž mluvil jaksi pokrouceným a ne zcela autentickým britským přízvukem, z jeho dechu byl cítit alkohol. Ve vrásčité ruce svíral sklenku martini.

"Ne, díky," řekl Mason.

"Je odpoledne a všechny přítomné osoby jsou dospělé." Roth zakroutil očima pod bílým obočím. Jeho obličej byl ostrý, tak nějak tenký a hranatý. Masonovi připadal jako přírodní socha, zvětralý reliéf kůže, útes čelisti, erodovaná plocha čela. Měl špatný zvyk redukovat lidi na jejich základní tvary a rád přitom zapomínal na skutečnost, že v surové hlíně kreatury existuje i duše.

"Nepiju."

"Ach, jsi náboženský fanatik nebo tak něco?"

"Pokud vím, nejsem žádný fanatik. S výjimkou příběhu o Božím hlase v hořícím keři."

Roth se zasmál a usrkl trochu martini. "Nevzrušuj se kvůli takovým blbostem. Jsi příliš mladý na to, než aby ses míchal mezi tyhle lidi," řekl a kývl hlavou směrem ke skupině, se kterou se slečna Mamie právě zdravila. "Co takovej chlapík jako ty dělá na místě, jako je tohle?"

"Jsem tady díky dobročinnosti. Umělecký svaz Severní Karolíny a usedlost Korban Manor." Mason se znovu podíval na oheň. Mezi jasnými barvami plamenů nevířily žádné obličeje. Nezazníval žádný hlas, odnikud... Přinutil se uvolnit.

"Skutečný umělec, co? Ne, jako jsou tihle tady," řekl Roth a protočil oči směrem k zámožně oblečeným hostům slečny Mamie. "Většina z nich potřebuje tak naléhavě útočiště pro umělce, jako potřebují další podílový fond. Nudná banda v tvídu, co si hraje na umělce a předstírá, že o umění ví všechno."

Další kritika. Roth posuzoval, aniž by znal talent druhých. Na rozdíl od Masona si ale tihle lidé byli alespoň schopni zaplatit cestu sem. "Odkud z Anglie jsi?"

"Ve mně není z Brita ani kousíček," řekl. "Byl jsem tam na chvíli v armádě a trochu jsem tam pochytil přízvuk. Přijde to vhod s takovýma lidma jako těma tady." Mrkl jedním z jeho kouřově zbarvených očí.

"Přijel jsi sem fotografovat, řekl bych." Na vysoké škole v Adderly Mason chvíli chodil s dívkou, která vlastnila jednu z Rothových knih. Roth fotil přírodu, divokou zvěř, architekturu, občas nějaký portrét. Nedosahoval kvality Leibovitze, jeho realistického kouzla nebo niterné citlivosti Mapplethorpa, ale jeho fotografie měly svůj vlastní punc přímočaré poctivosti.

"Jsem financován několika málo časopisy," řekl Roth. "Přijel jsem nafotit nějaké snímky domu a zahrady, malebných horských vyhlídek, tenhle druh šmejdu. Co chci fotit já, je most. Je to prý nejvyšší dřevěný most v jižním Apalačském pohoří."

"Věřím tomu. Točí se mi hlava, když o něm jen přemýšlím."

"Ty se bojíš výšek?"

"Tam, odkud pocházím, má nejvyšší budova dvě patra, pokud nepočítám sila. Chůzi po schodech zvládnu v pohodě, ale žebřík už mi vadí. Podívat se třista stop dolů…"

"Takovou propast tady najdeš na každé straně," řekl Roth, popíjející další drink. Zjevně si vychutnával, jak Masonova tvář při této poznámce bledne. "Korbanovi se líbila jeho izolace. Chtěl bydlet na místě, na jakých se stavějí evropské hrady."

Roth pozvedl sklenku směrem k portrétu Korbana. "Na Vás, starý blbče."

Masonova brašna byla stále těžší. Už se nemohl dočkat, až se pohodlně usadí a dokončí plánování děl, na kterých zde chtěl pracovat. Kromě toho mu Rothův přízvuk lezl na nervy.

Po schodech sestupovala krásná žena v černém, oděná do krátkých originál gothických šatů, přes štíhlá ramena přehozený krajkový šál. Připadala mu tak trochu jako nějaká recepční. Za ní šel pár, který vedla pryč od skupiny slečny Mamie. Muž byl tak padesátník, měl dvojitou bradu a mračil se. Žena po jeho boku měla modré oči a jasnou pleť, vypadala, jako by zrovna vystoupila z titulní strany magazínu Seventeen. Šli po schodech společně, muž si odkašlal. Jeho obrovské laloky se zachvěly.

"Možná ho dostanu později," řekl Roth. "Možná, až bude sedět u sekretáře s brkem v ruce. Nemám sice zájem o focení celebrit, ale za něj bych mohl dostat pořádný balík."

"Kdo je to?"

Roth se uchichtnul, jako by Mason právě spadl z višně. "Jefferson Spence."

"Chceš říct, že to je ten Jefferson Spence? Ten spisovatel?"

"Nikdo jiný. Poslední velký spisovatel z jihu. Spojuje v sobě Faulknera, O'Connora a Wolfa. Pokud máš rád jejich kapesní verzi."

Mason sledoval spisovatele, jak se pachtí po schodech. "Co dělá tady, v kolonii umělců?"

"Hledá námět. Moc toho o něm nevíš, viď?"

"Nikdy jsem od něj nic nečetl. Spíš čtu knihy Erskina Caldwella."

"Jeden kritik označuje Spencův styl za "potok-pompéznosti"."

Mason se zasmál. "No, je to od něj hezké, že si s sebou přivezl i dceru."

Roth potřásl hlavou. "Ty zřejmě opravdu nečteš ani články v bulváru. To není jeho dcera. Je to jeho nejnovější úlovek, předpokládám."

Hlas slečny Mamie se zvýšil, její smích vyplnil vstupní halu. Po její pravé straně stála Anna. Setkala se s Masonovým pohledem, pousmála se na něj a obrátila svou pozornost zpět k hostitelce.

Roth si Anny také všiml. Jeho oči dostaly dravý, vlčí výraz. "Roztomilý ptáček."

Mason předstíral, že neslyšel. "Omluv mě. Musím si jít trochu protáhnout nohy."

Roth po gentlemansku zasalutoval a šel si doplnit svůj drink. Mason si poupravil popruh brašny přes rameno a zamířil k otevřeným dveřím. Vůz byl pryč, klikaté stopy po něm vedly k jedné ze stodol, tmavé hromady koňského hnoje lemovaly písčitou cestu. V brožuře o Korban Manoru byl pyšně prezentován fakt, že na usedlosti žádná motorová vozidla "neruší tvůrčí impulsy". Obdobně zde neexistovalo žádné rozptýlení jako byla televize, telefon nebo elektřina.

Tady je to fakt jak v sitkomu Gilligan’s Island, pouze bez umělých salv smíchu a předvídatelných dějových zvratů. Co tady sakra dělám?

Někdo ve skupině zařval: "Dovolte mi, abych vám pověděl o tom zajímavém námětu, který mám na román. Jedná se o spisovatele, který…"

Mason naposledy pohlédl na Korbanovu tvář a vyšel ven do podzimního slunce.

KAPITOLA  5

Bolest se zobrazuje v mnoha barvách, strach jen v jedné.

George Lawson si myslel, že za 53 let svého života prožil již všechny barvy bolesti. Bílou bolest, kterou okusil před pár lety v létě, když si při sekání dřeva z akátů přejel hřebenem řetězové pily přes bérec. Seznámil se už i s tupou blankytně modrou bolestí při záchvatu revmatoidní artritidy. Tehdy mu bolest projížděla podél celé páteře. Neviditelnou šedou bolest, svírající po měsíce jeho útroby, zažil poté, kdy ho Selma opustila a odešla s hipísáckým tkáčem koberců. To bylo někdy ke konci Reaganovy éry.

Za ta léta zakusil bolest ve stovce různých barev, oranžové, bonbónově-jablečně červené a trávově zelené. Poznal bolest všech tvarů a velikostí. Teď si byl ale zatraceně  jistý skutečností, že ještě nikdy necítil bolest tohoto druhu, takovou, jaká ho teď zrovna svírala v pevném objetí. Tohle byla kombinace všeho, duha bolesti, ropná skvrna v blátě louže, všechna nervová zakončení rozdrnčená a drásající. A ještě něco navíc.

Ten strach k tomu…..

Ten strach byl pouze černý. Rostl jako stín nad všemi ostatními barvami, stále větší a tmavší, oslepující a dusivý. Černý strach, který mu uvázl v krku jako naolejovaný hadr, jako nehybná sraženina melasy, jako kus uhlí. Zhluboka zalapal po dechu a nadechl se nasládlého podzimního apalačského vzduchu.

Pokusil se na zkoušku pohnout levou rukou. Chyba.

Bicepsy mu k podlaze přibily dva dvacetipencové hřebíky. Dokonce je i chutnal, i když si byl vlastně zcela jistý tím, že jediné, co má v ústech, je trocha prachu, něco krve, a několik uvolněných zubů. A strach.

Strach, který chutnal po kovu a po rzi. Pachuť hořkosti střelného prachu, podobná té, co naplňovala vzduch, když se opravář oháněl kladivem. Hroutící se přístřešek kolem něj se zachvěl a tříštivě zasténal.

George věděl, že by bylo lepší otevřít oči. Se zavřenýma očima se totiž díval do své hlavy, do dlouhého tmavého tunelu. Čím hlouběji se dostával, tím víc se vzdaloval od kuželu světla, proudícího z jeho ústí. Klouzal dolů do tunelu tak hladce, jako kdyby sjížděl po přepravních kolejnicích horníků. A jedna část jeho samého chtěla klouzat dál, dolů do toho chladného vzduchoprázdného místa hned za zatáčkou.

Ale převzala nad ním moc jeho druhá část. Ta část, která mu zachránila zadek v džungli Vietnamu, ta část, která ho vyhodila z postele v nemocnici poté, co mu doktoři řekli, že se nedožije zítřka. Ta část, která ho po mnoha mlhavých měsících samoty vrátila zpět do slunečního svitu. Byla to ta část George, kterou si soukromě pojmenoval Old Leatherneck. Druh tajné identity, do které vždy vklouzl, když přituhlo. A momentálně Old Leathernecka opravdu potřeboval, protože ještě nikdy nezažil horší situaci než tuhle tady a teď.

Špatné na zavřených očích bylo i to, že nepřetržitě viděl ji. Ženu v Bílém.

Takže se za pomoci své tajné identity nutil držet víčka otevřená. Slzel, protože se mu do očí odněkud shora sypaly dřevěné třísky. Něco teplého a vlhkého stékalo po jeho pravém spánku, ale to bylo v tuto chvíli podružné. Nejprve chtěl totiž zjistit, co je to za nafialovělou, otrhanou věc, která byla napíchnutá na rozlámané prkno jen pár stop nad jeho hlavou. Bylo to zvláštně povědomé, ale zároveň jako kdyby to sem nepatřilo. Jako kdybyste spatřili plachetnici uprostřed kukuřičného pole.

Nafialovělá věc se zakroutila. Ne, jen trochu sklouzla po rozbité hraně prkna, čímž se ozval zvuk, jako když na podlahu spadne želé. I v ponurém světle a vířícím prachu uviděl George pět malých pahýlů, visících na předmětu jako struky na kravském vemenu. V tom momentě režii převzal Old Leatherneck, pocit podobný tomu, jako kdyby do sebe George kopl tucet šálků překapávané kávy.

"Takže to, co vidíš, je zatracená ruka, chlapečku Georgie. V čem je problém? Víš, kolik lidí se na tomhle světě narodilo bez rukou? Vždyť jsi viděl všechny ty chlápky ve Vietnamu, který přišli o všechny svoje pitomý končetiny. Jediný, co mohli pak dělat, bylo ležet kolem jak leklý ryby vyplavený na břeh. Nedělej se a buď nad věcí."

George polkl a imaginární rozbité sklo se mu v ústech propracovalo až do krku. Mrtvé prsty nad ním byly roztažené, jako kdyby čekaly, že si s nimi bratrsky plácne. George doufal, že ho Old Leatherneck nenechá najednou ve štychu. Nevěřil, že by byl schopný zapnout jakékoli další rezervy.

"A protože jsi jedinej chlápek, kterej se momentálně v týhle boudě na spadnutí nachází, tak to zřejmě bude tvoje ruka, vojáku."

George trochu pootočil hlavou. Tak, aby na tu ruku neviděl. Pohnul očima, aby se podíval na své tělo. Od hrudi dolů neviděl vůbec nic, protože mu celý pupek pokrývala hromada částí stropních nosníků. Vypadalo to jako monstrózní dětská hra, jako blechy. Pokusil se zakroutit rameny a bolest se okamžitě rozhořela v barevných záblescích.

"Dobře, vojáku. Budeš tady dál kňučet jako malej zženštilej chlapeček nebo vstaneš a hodíš tím svým vrásčitým zadkem, abys odsud vypadl?"

George naprosto netušil, jakým způsobem by se měl postavit. Necítil totiž nohy.

"Výmluvy, výmluvy. No, Georgie, mohlo by to bejt všechno mnohem horší. Pro případ, že sis toho fakt nevšiml, ti můžu říct,že máš asi tak čtyři palce od hlavní krční žíly viset ostrou hranu kusu cínu ze střechy. Ta by eventuálně mohla nadělat pořádnou paseku, pokud by se pohnula směrem dolů. To už bychom si tady tak krásně nepovídali."

Ona ostrá hrana cínu se zableskla v paprsku umírajícího světla dne. V momentě, kdy se ni podíval, sklouzla s kovovým zavrzáním níž. Další praskavé zvuky se ozvaly odněkud z výšky nad ním, z neviditelného masakru okapů. Něco se plazilo v měkkých stínech.

"Ne, to není žádný had. I když  jsou v tomhle ročním období chřestýši a zmije aktivní. Naposledy před tím, než se uloží k zimnímu spánku. Nejsou tady žádní hadi, Georgie."

George pomyslel na starou píseň od Johnnyho Cashe, ve které Cash zpíval o tom, jak se hadi plazí nocí. V písni to ale bylo špatně. V noci hadi spali, protože byli studenokrevní. George to věděl, protože si to vyhledal.

Znovu polkl a snažil se nabrat trochu toho horského vzduchu do svých zhmožděných plic. Mezi oči mu kápla jakási tekutina. Trocha krve, která se sbírala ve zničeném zápěstí, visícím nad ním. Další natékající slza krve visela z vláknitého konce šlachy. Zauvažoval, zda-li to byla jeho pravá nebo levá ruka.

"Ty jsi teda houby myslitel, Georgie. Prozradím ti to, protože vždycky všechno chceš vědět. Jedná se o tu ruku toho maníka, kterou se oháněl kladivem, o ruku, jež potřásla rukou senátora Hallifielda při republikánským grilování v Raleighu. Jo, a ty prsty na ní vždycky sloužily k chycení do oblouku hozeného dvoušvého míčku, se kterým jsi docílil čtrnácti vítězství a tři porážky v posledním ročníku na vejšce. Jsou na ní klouby, který pořádně praštily do čelisti toho hipíka, se kterým ti utekla Selma. Ale, hej, nebudem se zdržovat balastem. Hudbou minulosti. Pojďme se věnovat končetinám, který ti aktuálně zbývají."

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Duch Korban Manoru.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.