V domově pro problémové děti probíhají utajované experimenty, které v dětech probudí paranormální schopnosti.

DOMOV ZTRACENÝCH DUŠÍ

Autor Scott Nicholson

Překlad: Jana Wilhelm

Copyright 2013 Scott Nicholson

ISBN 978-1-62647-028-6 (ePub)

ISBN 978-1-62647-050-7 (mobi)

Publikace: Haunted Computer Books

"Život je to, co se děje mrtvým."

-Robyn Hitchcock, "Báseň k narozeninám"

KAPITOLA 1

Tak z tohohle se vyklube jen další útulek pro ztracené případy.

Freeman to mohl říct hned na první pohled. Dům totiž vypadal úplně stejně jako všechny ostatní, kterými byl v průběhu posledních šesti let donucen projít. Jediný rozdíl tkvěl v tom, že ty ostatní byly cihlové a tenhle byl postaven z kamene. Kromě toho se nacházel v horách, obklopen velkými duby a takovým dostatkem klidu a pohodlí, abyste se z toho pomátli jako ty zdejší veverky.

Alespoň zde nebyl plot zakončen ostnatým drátem jako v Durhamu, přes který všichni ti bezdomovci a vydlabaní mozci měli pořád tendenci přelézat. Jako kdyby státní útulky a možnost bydlení v nich znamenaly žít šťastně jak v Jacksonově Neverlandu nebo tak něco podobného.

Všechny druhy azylových domů znamenaly prohru. Ale už pouhý pohled ze silnice mu napovídal, že tohle místo bude jiné. Mělo tlamu, která se zubila a požírala děti. Tato budova zaujímala postoj: “Jen do toho, výtržníku.”

Nebo tkvěl problém v jeho postoji? Copak mu ta přehlídka poradců a cvokařů a rádoby-dobrodějců nepřibila na čelo pomyslnou ceduli “beznadějný případ”? Ceduli, která představovala jakýsi úvod k tomu, co se děje v jeho mozku? Poté, co ho zhodnotili tou jejich hatmatilkou o disociativním tomhle a támhletom? Kromě jeho starého dobrého táty ho nikdo z nich nikdy nepochopil. Ten ale do jeho hlavy viděl hlouběji než kdokoli jiný.

Freeman se podíval na řidiče, Marvina- nebo tak nějak. Nebyl to doktor, jen obyčejný chlap. Tmavá kůže, levná voda po holení, sluneční brýle, obaly od žvýkaček v popelníku. Alespoň se ale Marvin čas od času obtěžoval nahlédnout přes okraj slunečních brýlí Freemanovi do očí a zacházel s ním, jako by byl člověk a ne problém s nohama.

Také bylo možné, že Marvin pracoval pro Trust.

Freeman krátce pomyslel na možnost se na Marvina napojit, aby viděl, jestli by byl schopný v něm číst. Ale Marvin na tom nebyl psychicky dobře a napojení nefungovalo u lidí, kteří zrovna měli depresi. K tomu se přidávala i skutečnost, že lidé, kteří pracovali pro Trust, byli trénovaní udržet si své myšlenky pro sebe. Měli štíty. Ať už to bylo kvůli nějakému implantátu, nebo protože jim nebylo dovoleno myslet. To Freeman nikdy nebyl schopen určit. Trust nenechával nikde povalovat tajné brožurky k dekódování nebo něco podobného.

“Co si o tom myslíš, Freemane?” zeptal se řidič a kývl směrem k rozlehlé budově a rozsáhlým pozemkům.

“Není to tak špatný.” Freeman si pomyslel, že vlny dobráka Marvina nemělo smysl rušit. Klidně mu poskytne výhodu pochybností. Všichni nemuseli patřit k Trustu. Koneckonců, Marvin během čtyřhodinové jízdy z Durhamu sotva promluvil a kromě toho mu v McDonaldu zasponzoroval několik obrovských hamburgerů. Takže co záleželo na tom, že měl Marvin rádio neustále naladěné na nějaké falešně přeslazené gospely a okamžitě přelaďoval nastavení, jakmile mu nějaká stanice zmizela z příjmu? Alespoň mu Marvin nekázal, nehrál si na bratříčkování nebo, což by bylo nejhorší ze všeho, neptal se Freemana na jeho minulost.

“Wendover je jeden z nejlepších domovů vůbec,” řekl Marvin, natáhl se a ztlumil trochu rádio. Jakmile začali stoupat do hor, vzala Ježíšova hudba definitivní obrat do stylu nosově trylkujících bělochů, kteří pěli jen se stěží potlačeným jódlováním. Freeman zapřemýšlel, co si asi Marvin mohl myslet o bílých, kteří kradli spirituály jeho lidem, prokládali je varhanní hudbou, vydávali je pak za “Jižní evangelium” a vydělávali na tom jmění.

Marvin ale nevypadal na to, že by ho to nějak trápilo. Nevypadal ani, že by ho vůbec někdy něco trápilo. Rozhodně se nechoval jako lidi z Trustu. Většina z těch otrapů, kteří tam byli zaměstnáni, působila přehnaně studeně a podrážděně.  Jako kdyby zhlédli příliš mnoho filmů s Genem Hackmanem a stylizovali se do rolí agentů tajné služby. Byli to ti, kterými jste si nemohli být jisti. Ti, kteří krváceli jasně červenou barvou a nosili hnusné obleky, byli ti nejnebezpečnější.

Freeman se znovu zadíval z okna na pozemky. Plot byl postaven z kamenů, které sahaly zhruba do výše pasu, a pokračoval asi deset stop vysokými tyčemi z černého tepaného železa. V zadní části zahrady rostly podél plotu stromy. Pokud by měl zatoužit po útěku, bude hračkou se přes ně přehoupnout a přešplhat. I přes ty ostré hroty na vrcholu. Představení s titulem: “Vykoupení z věznice Shawshank.”

Dům byl situován asi sto yardů od plotu, dvě dvoupatrová křídla, mezi nimiž se nacházela hlavní, třípatrová budova se vchodem. Připomínal obřího ptáka se zlámanými kostmi uzemněného vlastní hmotností. Okna měla malé markýzy a vypadala tím pádem jako zadumané oči. I přes kamennou fasádu působil dům dojmem ústavu, jako kdyby uvnitř existovala pouze a jedině tma a všechny nezávislé myšlenky musely být za trest okamžitě uzamčeny do komory na košťata.

Mezi stromy na okraji pozemku bylo rozptýleno asi půl tuctu chatek. Pruh stříbra v zadní části nemovitosti prozrazoval přítomnost jezera. Pásy trávníků byly pečlivě posečené, duby a javory svíraly zemi svými velkými, sukovitými prsty. U jezera truchlila řada vrb, působících stejně smutně jako skupina vdov.

“Vypadá to staře,” řekl Freeman.

“Tak sedmdesát let,” odpověděl Marvin. “Staré na člověka, možná, ale ne na dům.”

Když ti bylo dvanáct, tak bylo sedmdesát staré na cokoliv. Dokonce i na Boha. Freeman se snažil, aby ho napadla nějaká chytrá poznámka. Jako herec, který si myslel, že jeho improvizace vždy předčila scénář.

“Bylo to postaveno v rámci Správy projektových prací,” řekl Marvin. “Hned po hospodářské krizi.”

Vypadalo to, jako kdyby tady hospodářská krize nikdy neskončila. Jako kdyby se stín těžkých dob stále ještě držel v každé skulině a rohu domova. Což by pro Freemana bylo ideální.

Sjeli z dálnice a zamířili k hlavní bráně. Byla dokořán otevřená. V Durhamu byla brána vždy uzamčená. Jestli to bylo z důvodu udržet lidi vevnitř nebo venku, si Freeman nebyl jistý. A poradci nikdy dobrovolně nepodávali mnoho informací.

Tady lidem možná věřili.

Jo, dobře. “Trust” byl jen jedním z těch dalších silných slov, které člověku jeho soukromá policie tak ráda otloukala o hlavu. Důvěra, sebeúcta, možnost myšlení, posílení. A tím největším slovem bylo slovo naděje. Všechno to představovalo jen chvastounský odpad abecedy.

A Trust- tedy důvěra- byla pro Freemana tak jako tak negativním slovem. Táta pracoval pro Trust. Nebo, jak táta rád říkával, důvěra byla jen prostředkem k ukončení Freemanova života.

Vjeli do stínu vchodu a Freeman byl schopen nad bránou rozpoznat nápis “Wendover Home”, umně vytepaný z kovových písmen. Styl písma byl staromódní jako písmena v některých z těch v kůži vázaných knih, co ukradl z knihovny Durhamské akademie.

“Byl tenhle dům odjakživa ústavem?” zeptal se Freeman.

Marvin si pobrukoval hlubokým basem texty písní z rádia. Zjevně hudbu bílých lidí dobře znal. “Ne. Asi deset let to tady sloužilo jen jako dětský domov. Předtím stál dům dlouho prázdný.”

“Vsadím se, že je to nějaká drahá státní nemovitost.” Cestou projeli kolem spousty velkých domů na pečlivě naparcelovaných pozemcích s názvy jako “Běžící los” nebo “Karolíniny duby”.

“Hodně bohatých lidí tady má svá letní sídla,” řekl Marvin. “ V okolí se nachází spousta golfových hřišť a resortů. Taky pár sjezdovek.”

Freeman odvrátil oči od budovy, která se stane jeho dalším dočasným domovem. Studoval hory, jež se zvedaly ze dna údolí. Podzimní červeně a zlatě zbarvené tóny se mísily s modro-šedou a zelenou. Ve svazích bylo vidět dlouhé žulové pláty se syrovými a zubatými vrcholky. Freeman se přistihl, že je porovnává s mrakodrapy ve městě. Nešlo to porovnat. Budovy byly daleko děsivější. Vzhledem k tomu, že byly plné lidí.

“Myslíš, že si půjdeme zalyžovat?” Freeman ještě v životě nelyžoval. Nebyl si ani jistý, že by lyžovat opravdu chtěl, ale být venku, v tichém světě plném lesknoucího se bílého sněhu, se zdálo být něčím, co by si přát mohl.

“To já nevím. Jsem jen řidič sociální služby.”

Sociální služby. Nepřítele, skoro stejně tak špatného jako Trust. Vždycky věděli, co je pro vás nejlepší- ať se vám to líbilo, nebo ne. Marvin byl ale příliš pohodový na to, než aby byl jedním z nich. Freeman se posunul blíž ke dveřím automobilu.

Zatočili do slepé uličky před dvojitými dveřmi. Marvin zastavil auto před širokým vchodem a schodištěm z betonu. “Jdeme na to,” řekl Marvin. “Wendover.”

Freeman se zadíval na okna ve druhém patře. Měl pocit, že v jednom z nich objevil slabý stín pohybu. Tvář? Pozoroval je někdo?

Paranoidní už teď. No prima.

Zkroutil ústa do úšklebku. Bylo lepší hned od začátku ukázat tu pravou a neohroženou tvář, kráčet pevným, uvědomělým krokem a pošilhávat jako miniaturní verze Clinta Eastwooda s bolavými puchýři na zadku od sedla. Vždy připraven pojídat nehty a vyměšovat projektily.

Freeman vystoupil z auta a protáhl se. Zhluboka se nadechl a pomyslel si, že něco není v pořádku. Pak si uvědomil, že ve vzduchu necítí odpadky a smog z výfukových plynů. Vzduch byl čistý, chladný a zralý, plný vůně čerstvých borovic a pramenité vody. To bylo ono, vzduch Apalačského pohoří, o němž všichni mluvili, když mu slibovali, že tohle místo bude lepší než ta předešlá.

Marvin otevřel kufr a vytáhl z něj sportovní tašku, která obsahovala všechny Freemanovy pozemské statky. Freeman se znovu podíval na okno, jen jakoby náhodně a úplně pohodově a tak v klídku, že musel vypadat, jako když vydechuje mrazík. Tvář, nebo co to bylo, se zatřpytila a zmizela.

Freeman, zcela vyvedený z míry, doširoka otevřel pusu.

Muselo to být slunce. Nebo odraz mraku. Tváře jen tak nemizí.

Freeman si přehodil ucho tašky přes rameno a následoval řidiče nahoru po schodech. Marvin se pohyboval hladce a s grácií atleta. Freeman byl v pokušení řidičův plavný krok napodobit, ale bylo zatraceně těžké být zároveň plavný a kovbojsky tvrďácký, takže to vzdal a nadále vzdorně clintovsky pokulhával.

Marvin mu podržel otevřené dveře a zasunul si sluneční brýle do kapsy saka. “Vítej doma.”

Doma. To slovo už Freeman párkrát předtím slyšel. Nejméně desetkrát v průběhu posledních šesti let.

Ze vstupní haly zavanula chuť místa jako kapalina, která vysála z jeho plic čerstvý vzduch a nahradila jej tíhou hniloby, balíkem mokrých, plesnivých novin.

“Wendovere,  tady mě máš,” prohodil vesele a doufal, že tím bude schopný hodného Marvina oklamat.

Vstoupil do budovy a bylo to,  jako kdyby den vystřídal noc a vynechal přitom akt soumraku. Jeho oči se pomalu začaly přizpůsobovat šeru. Strop chodby se nacházel ve výšce dvaceti stop nad ním. Podlaha byla kachlová, potřísněná šedými a hnědými tečkami, vzor, který maskoval skvrny po krvi a po zvratcích. Středem chodby se jako unavený jazyk táhl pruh opotřebovaného červeného koberce.

“Pan Mills,” ozval se vysoký, tenký hlas. Mužský hlas, ale ne mužný.  Žádný atlet, určitě  slabošský dobrodinec. Freeman se podíval od špiček lesklých kožených bot před ním směrem vzhůru.

“Mluvíte se mnou?” optal se  Freeman. Nebyl teď Eastwoodem, ale De Nirem ve filmu “Taxi Driver”. Eastwoodovo mžourání se totiž do příšeří vůbec nehodilo. Zkusil větu znovu, pozměnil důraz na slabiky. “Mluvíte se mnou?”

“Vítej.” Muž natáhl ruku. Byl plešatý a jeho oči byly podivně zkresleny za tlustými skly brýlí. Jeho knír vypadal jako kartáček, jako kdyby se muž převlékl do kostýmu Grouche Marxe. Víčka měl těžká a nafialovělá. Zamrkal hmyzíma, zakalenýma očima a olízl si rty. Freemanova první myšlenka byla: “Muž-Ještěrka”.

Vzal Freemana za ruku. Jeho byla lepkavá a vlhká, stejná jako interiér budovy.

“Francis Bondurant,” řekl ještěrčí muž. “Jsem ředitel domova Wendover.”

“Hele, mně říkej prostě “Chipe”, jako bych byl tvůj z oka ti vypadlý syn,” řekl Freeman.

Ještěrčí muž našpulil nesouhlasně rty a Freeman s napětím očekával dlouhý jazyk, který z úst vyletí a ukradne si ze vzduchu komára. “Proč, ehm ano, pane Millsi. Jaká byla cesta?”

“Příjemná,” odpověděl Freeman statečně. Nebylo mu zapotřebí Marvina nějak shazovat, aby zabodoval před tímhle chlapem.

“Choval se velice dobře. Dokonalý gentleman,” řekl Marvin a ještěrčí muž se zatvářil, jako by si řidiče teprve teď povšiml, přestože stál jen pár stop za Freemanem. Možná neměla ještěrka ráda barevné.

“Choval se dobře, ano?” Teď, když měl ještěrčí muž dospělého ke konverzaci, se začal chovat úplně stejně jako všichni ostatní dospělí. Mluvil přímo přes hlavu Freemana, jako by tam vůbec nebyl. “No, doufáme, že zde bude mít dobrý start. Wendover je pověstný tím, že tu dokážeme pomoci opravdu obtížným případům.”

Těžký případ. Z úst ještěrky to znělo jako hra, jako vyšperkovaná statistika průměru odpálených míčků proti nováčkovi nadhazovači. Možná byl Wendover motelem pro šváby z ústavů. Přijímaly se do něj obtížné případy, které ale už pak nikdo nikdy nepropustil.

“Tady máte část jeho papírů.” Marvin odněkud z hlubin saka vytáhl obálku. “Zbytek byste měli obdržet e-mailem.”

Ještěrčí muž papíry chvíli studoval, ujistil se, že jsou na správném místě podepsány, a pak přikývl. Celá transakce Freemanovi připomněla filmové předání vězně.

“Velmi dobře, pane,” řekl ještěrčí muž Marvinovi. “Spěcháte zpátky, nebo byste tu chtěl chvíli zůstat a trochu si odpočinout?”

Marvin se rozhlédl po zchátralém interiéru, podíval se na omšelou olejomalbu s plachetnicí, která ztratila svůj lesk, na obložené obklady, které se místy odlupovaly od stěny, na strop, který vypadal, jako by na něj někdo vychrstl kávu. “Díky za nabídku. Ale musím na biblický seminář. Dole v údolí. Nechtěl bych, aby někdo z těch mladých kluků popletl podobenství o rybě.”

“Amen,” odpověděla ještěrka a Freemanovi bylo naprosto jasné, že to byla jen automatická, rádoby křesťanská odpověď a ještěrka nevěděla vůbec, ale vůbec nic o nějakém podobenství a o rybě. “No, děkuji vám, že jste nám osvobodil tohoto mladého Daniela ze lví jámy.”

“Ještě osvobozen není, pane Bondurante. Vy a vaši zaměstnanci ho budete muset vzít na zbývající cestu ke spáse.”

“Přesně tak.”

Marvin se otočil k Freemanovi: “Na viděnou, Freemane. Doufám, že ti to vyjde.”

“Díky za svezení.” Freeman se skoro natáhl, aby Marvinovi potřásl rukou, ale rozmyslel si to. Nevěděl, jak by měl kombinovat bratrské plácnutí a pozdrav duše. Takže jen přikývl. Byl přece v roli tvrdého muže. Nehodlal připustit, aby ho někdo dokázal obměkčit několika laskavými slovy a fast-food jídlem. Po zkušenostech z minulých zásahů se musel obrnit.

“Někdy na viděnou,” řekl Marvin oběma a vyklouzl ze dveří. Paprsek slunečního světla, který se v okamžiku jeho odchodu vkradl do tmy, osvětlil náznak širého, zeleného světa za hranicemi domu. Pak se dveře zavřely. Bylo to, jako když naposledy sklapne víko rakve.

Freeman byl doma.

KAPITOLA 2

Francis Bondurant si již začal budovat komplexní názor na duševní stav svého nejnovějšího svěřence. Tajně Freemana skrz obroučky svých brýlí studoval, zatímco předstíral, že si čte zprávy na stole. Chlapec si hověl v přepohodlném koženém křesle před Bondurantovým stolem a zkoumal reprodukce uměleckých děl na stěnách, díla Bruegela, Goyi a Raphaela. Druh epického náboženského umění, které mladé lidi nejen inspirovalo, ale nahánělo jim i trochu strach.

“Jak vidím, tak jsi měl na Durhamské akademii nějaké problémy,” řekl Bondurant a stiskl rty s výrazem zřetelného nesouhlasu.

Freeman neodpověděl, jen třel nohama o koberec.

Dobře, Bondurant tedy zařadí do psychiatrického spisu přídavné jméno “vzdorovitý”. Měl sice dvě skříně naplněné dokumentací, zprávami, zprávami GAF o způsobilosti fungování v denních aktivitách, rejstříky trestů a údaji od sociální služby, ale raději si budoval pro každého ze svých klientů ve Wendoveru svůj vlastní spis. Díky této metodě mohl pracovat s těmito vzpurnými dětmi s léčivou mocí Pána. Musel si děti uložit ve svém srdci předtím, než je byl schopen pozvednout k vyšším sférám slávy. I přestože Dr. Kracowski požádal o Freemanovo přeložení a zařídil jej, neznamenalo to, že měla být chlapcova nešťastná duše svěřena jen naprosto a výhradně vědě.

“Chceš si o tom promluvit?” zeptal se Bondurant. “Někdy nám trocha časového odstupu pomáhá uvést věci do správných souvislostí.”

“Je to všechno v těch zprávách.” Chlapec pokrčil rameny, s měkkou a zženštilou tváří kolem zatvrzelých očí. “Ať v nich stojí cokoliv, musel jsem to udělat. Přece víte, že oni se nikdy v ničem nemýlí.”

“Ty proti nim? Tak to vidíš, pane Millsi?” Bondurant odložil pero a zkřížil ruce pod bradou.

“Ne. Vidí to tak oni.”

Bondurant se usmál. Tenhle případ bude potěšením. Tohoto dítěte se zmocnil ďábel, našeptal mu do uší falešné skutečnosti, změnil jeho srdce v kámen. Ale Bondurant ovládal zářící meč a trestající žezlo, které měl ukryté ve spodní zásuvce.  Říkal mu “Cheek Turner” a sestávalo ze dvou stop dlouhého, pevného ořechového dřeva. A bylo schopné změnit postoje chlapců daleko tvrdších než Freeman.

Bondurant četl psychiatrickou zprávu, kterou dostal od řidiče. Bipolární afektivní porucha, periodické asociální chování, manické epizody se středně závažným průběhem, těžké halucinace s pocitem pronásledování. Jeden doktor poukázal na podezření na cyklotymickou poruchu a umístil hvězdičku a otazník vedle slova “schizoafektivní”.

Diagnostické voodoo. Lékaři byli tak zaslepení vlastními božskými komplexy, že neviděli zjevný a hlavní důvod problémů tohoto kluka. Freeman Mills se potřeboval srovnat s Bohem, potřeboval napravit své hříchy a musel do sebe nechat vstoupit Ježíše, který byl schopný vyléčit jeho neklidné srdce. Bondurant si sundal brýle a předstíral, že je čistí.

“Pokus o sebevraždu,” poznamenal. Nebylo třeba se zmínce o ní vyhýbat. Ať se chlapec naučí hned od začátku, že se takové věci ve Wendoveru netolerují.

Freeman pokrčil rameny a roztržitě si třel jizvy na levém zápěstí. “Zdálo se mi to v tu chvíli jako dobrý nápad.”

Rozvrácená rodina. Dnes jich bylo tolik. Matka podle údajů ve spisu zavražděna, když bylo Freemanovi šest let. Otec, vynikající fyzik a klinický psycholog, se ke zločinu přiznal, byl odsouzen a poslán do psychiatrické léčebny. Podle Bonduranta to bylo dílo Boží spravedlnosti, která fungovala, ale stejně zanechala další nevinnou oběť. Kromě toho si byl Bondurant docela jistý skutečností, že žádné z těchto dětí nebylo nevinné. Jinak by totiž nebyly svěřeny do péče státu.

“Ví tvůj otec, že jsi tady?”

Chlapec se v křesle rázem zmenšil a zakoulel očima, jako by každým momentem očekával stín, který se nad ním zjeví. Bondurant v jeho výrazu rozpoznal směs hněvu, bolesti a strachu. Mnoho wendoverských dětí nosilo tuto masku. Zvláště tehdy, když jste se zmínili o jejich otcích.

“Proč do toho musíš hned zatahovat toho bastarda?” zeptal se Freeman.

“Musím ti rozumět, pokud ti mám pomoci.”

“Žádám tě o pomoc? Jak to přijde, že vy všichni cvokaři máte pořád nutkání mě nějak spravovat?”

Perzekuční paranoia. Strach, že je pronásledován. Tak tomu říkají ti “cvokaři”. Bondurant ale věděl, že pronásledování samo o sobě nepředstavovalo chlapcův problém. Sladký Pán Ježíž Kristus byl ukázkovým příkladem pronásledování a Pán mu pomohl jej jistě překonat.

“Dvakrát zatčen za krádež,” předčítal Bondurant ze spisu. “Útěky ze skupinových domovů. Vandalismus. Převrátil náhrobky na presbyteriánském hřbitově. Co tě to jen popadlo?”

Freeman neodpověděl.

Bondurant se opřel v koženém křesle. “Tento druh hloupého chování zde nestrpíme. Je to jasné?”

Chlapec přikývl a vypadal, že má slzy na krajíčku. Zavřel oči v pokusu znovu nad sebou získat kontrolu.

Velmi dobře, lekce z pokory. Bondurant potlačil úsměv. “Je tu ještě jedno další jednoduché pravidlo na Wendoveru, pane Millsi. Můžu ti říkat Freemane?”

Chlapec znovu přikývl.

“Toto pravidlo zní: respektuj sám sebe a respektuj ostatní.”

“To mi zní jako hnedka dvě pravidla najednou.”

“To nebyla moc uctivá odpověď, není-liž pravda?”

“Ne, pane.” Freemanův hlas byl sotva slyšitelný, pohlcovaný tlustým obložením stěn kanceláře. Zazvonil telefon a Bondurant na něj pouze zíral, jako by ho otravovalo, že ho někdo vyrušuje ve chvíli, kdy se zabývá plněním důležitého úkolu.

Vzal to po třetím vyzvánění. Na druhém konci vedení byl Kracowski. “Francisi.”

Ani otázka, ani pozdrav. Pouze fakt.  Ani odstup způsobený telefonem výrazně nepřispíval k tomu, aby se Bondurant cítil lépe. Kancelář Kracowského byla totiž jen přes chodbu. Přistihl se, že si upravuje uzel kravaty.

“Ano, pane doktore Kracowski.” Bondurant sevřel ruku kolem sluchátka v pěst. Nedokázal se vyrovnat s tím, že mladší muž trval na oslovení “doktore”, zatímco nazýval Bonduranta křestním jménem. Ale Kracowski byl jeho vývěsním štítem a zajišťovatelem obživy, tím, jehož úspěchy zviditelňovaly Wendover v očích těch, kteří disponovali vlivem a penězi. I když finanční podpora v posledních několika měsících velmi polevila.

“Máme problém.” Kracowski učinil prohlášení bez náznaku další informace. Byl to dobrý, nebo špatný problém?

“Jakého druhu, pane?” Oslovením se Bondurant téměř kousl do vlastního jazyka.

“Případ s polštářem.”

“Co to znamená?”

“Terapie mateřským lůnem. Dr. Swensonová mi sdělila, že to špatně dopadlo.”

Některé z neortodoxních metod Kracowského by již v minulosti do Wendoveru přivolaly rozsáhlé vyšetřování oddělení sociálních služeb. Tedy pokud by se na ně přišlo. Sice jimi Kracowski, a tím pádem celý Wendover, dosahoval zářných výsledků a vyprodukoval několik  dětí, které byly úspěšně integrovány zpět domů a do společnosti, ale byla zde i druhá stránka věci. Léčení se muselo provádět řádným způsobem. Tak, jak to stálo v knihách. A Kracowski zjevně četl knihy pozpátku a vytrhával během četby stránky, které všechny počmáral poznámkami. A k tomu všechny ty nové přístroje v suterénu. . .

Bondurant byl nucen trpět v tichu a nevědomosti. Podíval se na kříž na zdi, symbol toho, kdo věděl, co utrpení znamená. Usmál se na Freemana, aby udržel iluzi klidu a nadřazenosti. “Jak moc?” zeptal se Kracowského.

“Dítě je v bezvědomí.”

“Aha,” řekl nahlas, ale pro sebe si v duchu klel tak, jak to dokázal jen pravý hříšník.

“Máme to pod kontrolou. Je to nezbytná součást léčby.”

“Jsem si jistý, že s tím nebude žádný problém.” Dítě se pravděpodobně na léčbu stejně nebude schopné upamatovat. Jedna dobrá věc na Kracowském byla ta, že si nevyráběl potenciální svědky, kteří by proti němu mohli někdy svědčit.

“Ani nebudeme tentokrát muset podat atropin,” řekl Kracowski. “Mělo by tu stačit přirozené zotavení.”

Freeman vstal z křesla a začal přecházet sem a tam po místnosti, pak přešel ke knihovně a přejel prsty po knihách. Bondurant přikryl rukou sluchátko a zvolal: “Promiň, pane Millsi, ale já si nemyslím, že ti někdo dal povolení vstát.”

Pak řekl Kracowskému: “Nezavěšujte, pane.”

Bondurant stiskl tlačítko na telefonu, kterým se spojil do přilehlé kanceláře. “Slečno Waltersová, pošlete prosím pro slečnu Rogersovou. Máme tady nového člena wendoverské rodiny, který potřebuje, aby mu někdo ukázal jeho pokoj.”

Hlas naplněný statickým šuměním odpověděl: “Ano, pane.”

Freeman Bonduranta ignoroval a nervózně přešlapoval před knihovnou. Těsně předtím, než se otevřely dveře kanceláře, se Freeman Bondurantovi poprvé zahleděl zpříma do očí a řekl: “Bude v pořádku, jakmile začne znovu dýchat.”

Bondurant se zamračil. Tento chlapec byl přílišný vtipálek, více, než mu bylo zdrávo. Cucal si tady ze vzduchu slova, šilhal s vystrčenou hrudí, dokonalá studie vzdoru. Možná to byla mánie, možná byl zrovna na vrcholu maniodepresivní psychózy, která mu způsobovala tu očividnou nevychovanost. Nebo to bylo velikášství. Lékařské anamnézy mu ale zaručovaly výmluvy a na ty Bondurant nevěřil. Věřil, že zlo je vrozené a že se odpuštění musí tvrdě zasloužit. V případě potřeby i prostřednictvím bolesti.

Dveře se otevřely. Bondurant držel oči záměrně upřené na chlapcova záda. Dívat se na Starlene Rogersovou v něm totiž vzbuzovalo pocity žárlivosti. “Freemane, tohle je slečna Rogersová,” řekl.

Freeman se s úsměvem otočil k ženě. “Dobrý den, slečno Rogersová. Venku je krásný den.”

“Dobrý den, Freemane,” řekla. “Vítej ve Wendoveru.”

“Vezměte ho do Modré místnosti,” řekl Bondurant. “Jeho zavazadlo tam nechám donést později.”

Bondurant zariskoval pohled na Starlene. Byla to vysoká, trochu podsaditá venkovská dívka, která vyrostla mezi zahradními plodinami, doma poráženým dobytkem a nedělním kázáním. I přes to, že byla oblečena do tmavomodrého kalhotového kostýmu, bylo zjevně vidět její křivky, které poukazovaly na obzvláště příjemnou cestu  k věčnému zatracení. Její dokonalost ale zároveň představovala hrozbu a díky její nevinnosti působili ostatní nečistě. Přesto teď Bondurant nemohl rozebírat své pocity zášti. Věděl, že na něj na lince čeká Kracowski.

“Pojď,” řekla Starlene a natáhla k Freemanovi ruku. Chlapec se na ni podíval a snažil se o podezřívavý výraz, ale Bondurant na něm viděl, že to jen hrál. Starlene vždy děti uklidnila. Chovala se klidně a mírně, což k jejímu kouzlu osobnosti ještě přispívalo. Bondurant posuzoval její zářivé kvality s nepříjemným podezřením a hledal postranní motiv jako důvod, proč předstírala, že má tak čisté srdce.

Odešla s Freemanem, který si svíral břicho, jako by snědl příliš mnoho cukroví. Bondurant vyčkával, než zaklapnou dveře, a zíral dále směrem k regálu.

“Francisi?” ozval se náhle v telefonu netrpělivý hlas Kracowského.

“Pokračujte, pane.”

“Prostě nikoho nepouštějte do Třinácky, dokud to nedovolím.”

“Ano, pane.” Bondurant se již dávno naučil mužovy rozkazy bez přemýšlení přijímat. Jeho pozornost putovala zpátky ke knihovně. Jedna z knih vázaných v kůži byla posunuta ze svého místa. Ta, která se nacházela vedle malého, bronzového glóbu, který mu věnoval guvernér iniciativy Komise dětství.

Glóbus byl pryč.

Ten malý spratek ho ukradl. Ne, byl tam, o polici níže. Bondurant si uvědomil, že Kracowski právě něco řekl. “Promiňte, pane. Říkal jste něco o Třináctce?”

“Je v ní pacientka, jejíž léčbou se právě zabýváme.”

Bondurant doufal, že se domov nestane dějištěm skandálu. Kracowskému se doposud dařilo držet věci v pořádku a pod pokličkou, ale jeho experimentální léčba nabývala stále nových a stále podivnějších dimenzí. “A jak je na tom?” zeptal se Bondurant.

Ze slov Kracowského ho hluboce zamrazilo, mrazem chladnějším než smrtný, vlhký vzduch ve wendoverském suterénu:

“Bude v pořádku, jakmile začne znovu dýchat.”

KAPITOLA 3

Wendoverská Modrá místnost se ukázala být prostornou, otevřenou ložnicí v jižním křídle budovy. Freeman si pomyslel, že se jí říká modrá kvůli nebesky modrým stěnám. Barvu pravděpodobně zvolil nějaký přecitlivělý sociální vědec, který se domníval, že barva nebe zvyšuje pasivitu. Místnost byla kolem stěn lemována kovovými postelemi, středem místnosti se táhl pruh špinavého, šedivého, průmyslového koberce. Na zbytku podlahy bylo vidět ty stejné fádní dlaždice, které vysávaly světlo na dolní chodbě. Pokud by stěny byly olivové nebo khaki, mohli byste se lehce zmýlit a domnívat se, že jste se ocitli v ložnici kasáren výcvikového tábora.

“Měl jsem ten pocit, že nebudu mít ubytování v soukromí,” řekl Freeman Starlene. Pod většinou ze dvou desítek postelí byly zasunuty dřevěné truhly, mezi kterými se ve stínech povalovaly zatoulané ponožky a komiksy.

“Ostatní jsou právě teď na vyučování.” Odvedla ho k lůžku u zadní stěny. “Tohle je tvoje.”

Freeman zatlačil na matraci na lůžku. Nepoddajná. No jo, nebyl tady proto, aby dohnal deficity spánku. A sny také nepřicházely v úvahu. “Co se stalo s tím dítětem, které tu bylo přede mnou?”

“Promiň?” Starlene se stále usmívala tím trpělivým, svatým úsměvem. Také hezky voněla, trochu jako žvýkačka.

“Jsem pověrčivý, víte?” Čekal, že mu odpoví, aby si uvědomil, že žije ve 21. století, že je na pověrčivost příliš starý, že se ve Wendoveru nedovoluje pošetilost. I když byla milá, patřila přece jen k vychovatelům.

“Našel trvalé umístění,” řekla. “Mohla by to být postel, která ti přinese štěstí.”

Trvalé. Freeman si už dávno všiml skutečnosti, jak snadno tohle slovo berou do úst lidé, kteří mají rodiny, domov a budoucnost.  “Mohl bych potřebovat trochu štěstí.”

“Je to nový začátek, Freemane. Nevím, co se ti stalo předtím, ale můžeš to všechno hodit za hlavu. To je důvod, proč jsme tady. To je důvod, proč jsem tady já.”

Freeman se posadil na lůžku a zapřemýšlel, kde se asi nachází jeho sportovní taška. Pravděpodobně v jejím obsahu zrovna řádil Bondurant s ještěrčím vzhledem a doufal, že nalezne nějaké drogy, chlast nebo pornočasopisy. “Kolik nás tady je?”

“I s tebou je vás ve Wendoveru momentálně čtyřicet sedm. Máme licenci na šedesát dětí, ale v současnosti klade stát velký důraz na opětovné zařazení dětí do jejich rodin.”

“Z deště pod okap. Na papíře to vypadá dobře, ale zajde se pak někdy někdo do té rodiny podívat, aby zjistil, co se tam děje? Slyšel jsem opravdu silný příběhy.”

“Společenský kritik, co?” Starlene si vedle něj poklekla, nenechala ho, aby se díval stranou. Měla silné, rovné zuby. Téměř dokonalá. “Máš rodinu?”

“Jo. Neposkvrněnou matku a otce, který prdí síru.”

“Proč jsi tak naštvaný, Freemane?”

Freeman si uvědomil, že měl zaťaté pěsti. Snažila se z něj vytáhnout informace. Milovali pocit, že se dostali dovnitř jeho hlavy a do jeho kódovacích obvodů. Život byl daleko jednodušší, když jste si napínavě hráli na spasitele, když jste ze sebe mohli mít dobrý pocit, protože jste “pomáhali”.

“Není to vztek, je to spíš taková neurčitá bolest,” řekl.

“Asi tě bolí srdce.”

No, momentálně ta bolest seděla níž, v té části těla, na které seděl.

Neviděl ale žádný důvod být na ni zlý. Nemohla mít příliš radosti ze života, když celý den trávila ve společnosti pošahaných dětí. Mělo by mu jí spíš být líto za to, že žila proto, aby jí lidé dennodenně házeli na hlavu svá osobní svinstva.

Vše, co mohla dělat, bylo usmívat se, přijímat to a vyměňovat si šeky v hotovost. Ale Freeman vůči ní nesměl cítit lítost. Nejspíš ho bude mít na skupinovou nebo samostatnou terapii, takže ji bude potřeba udržovat v bezpečné vzdálenosti. Stejně se už unavoval. Jeho dobrá fáze vyprchávala. Vždy do něj s prudkostí dorazila jako raketa, ale loučila se jako vyšumělá petarda.

“Myslím, že mě spíš bolí nohy,” řekl. “Sundám si boty a chvíli tu asi zůstanu.”

Položil si nohy na lůžko a sundal si tenisky. Z díry v ponožce mu čouhal palec. Z nějakého důvodu ho uvedlo do rozpaků, že svůj nahý palec ukazuje někomu cizímu. Zastrčil si plosky pod nohy, aby ukryl obnošené ponožky.

Zazvonil zvonek, hluk se odrážel od betonových stěn. Jakmile doznělo echo, začaly po celém domě vyzvánět další zvonky.

“Skončilo vyučování,” řekla Starlene. “Za chvilku budeš mít možnost se seznámit se svými wendoverskými bratry a sestrami.”

“Jedna velká šťastná rodina, tím jsem si jistý.”

“Všichni jsme součástí Boží rodiny.”

Nejdřív Bondurant a teď tato žena, oba tak silně věřící v Boha. Wendover zřejmě separaci církve a státu odložil na jindy. Ale alespoň Starlene nepůsobila dojmem fanatika. Její pohled byl pevný, její oči zářily. Možná to způsoboval jen odraz barvy na zdech, ale měly temně modrou barvu. Její oči byly takové, jaké si představoval, že měla Johanka z Arku. Oči mučednice, které byly nuceny za svůj život vidět příliš mnoho utrpení.

Oči jako měla jeho máma, než jí je navždy zavřela smrt.

Starlene ale nebyla jeho matka. Nikdo z nich ji nikdy nenahradil, ani jeho vychovatel v Durhamu, jehož dech čpěl po whisky, ani jeho zběsilá španělská rádoby matka v domově Tryon Estate. A ani pěstounka Charlotte, která Freemana nutila pomalovávat hliněné figurky, aby si na sebe “vydělal”, přestože za tímto účelem obdržela měsíc co měsíc pravidelný příspěvek od státu.

Z chodby se ozvaly hlasy, pokřikování a hašteření rozjařených dětí.

“Raději půjdu,” řekla Starlene. “Tvoji zdejší vychovatelé se jmenují Phillip a Randy. Jsou to dobří lidé.”

Starlene přestala vyhrožovat odchodem a definitivně se vzdalovala mezi řadami postelí. Laskavost za ní vlála jako vyprchávající závoj.

Freeman přemítal o možnosti únikové cesty. Jeho postel se nacházela pod jediným oknem v místnosti. Vlastně to byla jen ušmudlaná tabule skla asi patnáct metrů nad zemí. V rohu místnosti se nacházely ocelové dveře, opatřené složitě vyhlížejícím zámkem, který byl přidělán k rukojeti kliky. Nad zámkem byl upevněný panel, na kterém blikalo červené světlo. Vypadalo to, jako by bylo k otevření zapotřebí elektronického hesla.

Freeman se podíval na dveře, kterými odešla Starlene. Byly zabezpečené naprosto stejným druhem elektronického zámku. Ale pokud tady dodržují požární předpisy, pak prostě nemohou zamknout děti a spolknout klíč, že ne? Spěchal přes pokoj, aniž by si znovu obul boty.

Dveře zamčené nebyly. Když je otvíral, zaskřípaly zlostně panty. Freeman si v duchu učinil poznámku, že někde musí obstarat trochu oleje, aby se v případě nutnosti dokázal dostat z pokoje bez způsobení hluku. Chodba byla prázdná, za rohem slyšel tupé pleskání Starleniných bot. Chystal se dveře zase zavřít, ale najednou uviděl člověka, který se blížil z opačného směru.

Byl to zřejmě školník nebo domovník. Ale dokonce i na školníka byl příšerně postrojený. Měl na sobě cosi, co vypadalo jako špatně padnoucí, kdysi bílá uniforma, nyní zašedlá a plná fleků. V ponurém světle chodby probleskovala jeho pleš, na které měl přilepených pár mastných pramenů vlasů. Jeho oči zely prázdnotou  a tupostí.

Vypadal jako opilec nebo jako tulák. Ale byl to přesto jeden z dospělých. Jednou z věcí, které se Freeman v domovech velice rychle dozvěděl, byla skutečnost, že i dospělí , kteří byli na nejspodnějším místě hierarchie, zaujímali vyšší postavení než jim svěřené děti. Freeman na muže zamával, ten ale beze slova pokračoval v tiché chůzi.

“Poslyšte, pane, nevíte, kde je moje taška?” zeptal se Freeman, tentokrát bez náznaku jakéhokoliv vzdoru v hlase. Někdy se podivní školníci třeba mohli stát spojenci. Tedy pokud to nebyli úchyláci.

V Durhamu dokázal Tony Biggerstaff podplatit víkendový dozor, který jim pak do domova  pašoval všechna videa nad 18 let věku, která děti dokázaly strávit. Freeman se nikdy nedozvěděl, čím Tony za filmy platil: zda-li hotovostí, drogami, svou sestrou nebo sám sebou. Nikdy se ho na to nezeptal a Tony nikdy nic sám od sebe neprozradil. Díky jeho oběti se tak Freeman seznámil s Nejsvětější trojicí: Eastwoodem, Robertem De Niro a Al Pacinem. Vytloukl si z hlavy dětský krám ve stylu šmoulů a japonských anime a naučil se pár důležitých životních lekcí ve smlouvání.

Školník přišel blíž, jeho bledé rty se chvěly. Třásly se mu i ruce. Na jeho chůzi bylo něco divného. Zjistil proč. Zpod potrhaného lemu kalhot trčely bosé nohy, takže na dlážděné podlaze nepůsobil žádný hluk.

Který školník chodí bosý?

“Vy tady pracujete?” Freeman se rozhlédl chodbou, aby uviděl, jestli se vrací Starlene.

Muž neodpovídal. Dostal se teď do takové blízkosti Freemana, že Freeman zřetelně rozpoznával jednotlivé póry na jeho voskovém obličeji. Pod upřeně zírajícíma očima se jako stíny rozprostíraly tmavé půlměsíce. Z jednoho koutku vrásčitých úst mu ukapávaly sliny. Mechanicky pohyboval nohama, zatímco paže bezvládně visely po stranách těla. Freemana zahltil puch starého, zaprášeného masa.

Muž prošel kolem Freemana v takové blízkosti, že se ho Freeman mohl dotknout, pokud by natáhl ruku. Freeman se ale neodvážil. Člověk nikdy nevěděl, který z těch domácích zaměstnanců byl výbušný, který z nich byl důležitý, kterého z nich bude potřeba z nějakého důvodu zaujmout a zapůsobit na něj. Člověk nikdy nevěděl, který z nich drží v rukách vaši budoucnost. Ten vyschlý dědek sice nevypadal jako vychovatel, ale člověk nikdy nevěděl, jakou falešnou hru s vámi v rámci nějakých testů zrovna hrají.

A pokud ten chlap patřil k Trustu, tak rozhodně něco předstíral.

Freeman očekával, že se muž zeptá, proč není s ostatními ve třídě. Ten se ale jen šoural dál a zíral před sebe, jako kdyby Freeman vůbec neexistoval. Zblízka Freemann viděl bombastické křečové žíly na jeho zkroucených a zkornatělých nohách, které se zvedaly a klesaly. Muž kráčel pořád dál, jako by jeho cíl ležel mimo zdi tohoto domu a on přitom netušil, že mu právě tato zeď stála v cestě.

Freemana napadla další myšlenka. Možná to nebyl zaměstnanec domova. Možná to byl někdo, kdo domov nikdy neopustil, ten, kdo nikdy nenašel trvalé umístění. Možná, že přesně takhle dopadali chovanci, kteří zestárli nežádoucí. Na okamžik si Freeman představil sám sebe: ve špinavé uniformě, odsouzený k celoživotnímu bezcílnému plahočení.

Freeman zauvažoval, jestli má cenu se na muže napojit, jestli se má odvážit vniknout do jeho zmateného mozku. Ale ve vzduchu stále ještě doznívalo zuřivé vyzvánění zvonku, které tak bouřlivě hlučelo hodinu předtím. K tomu musel myslet i na to, že za každé napojení platil vysokou cenu: bolestí hlavy, zmateností a přechodnou ztrátou identity.

Stejně už dávno věděl, že každý člověk byl tak trochu cvok, a že myšlenky a emoce každého z lidí byly podivné a pokroucené. Jeden hlas v jeho hlavě mu úplně stačil, a možná že i ten jeden hlas představoval příliš mnoho hlasů.

Stařec zmizel za rohem. Freeman ustoupil zpět do Modré místnosti a nechal za sebou jemně v průvanu zaklapnout dveře. Cítil se osamělejší než kdy předtím. Bylo to skoro stejně  špatné jako v minulosti, kdy ho táta zamykal do skříně, kde mu dráty, podivná světla a bolest způsobovaly možnost napojení. A způsobovaly mu, že dělal špatné věci a myslel na špatné věci.

Šel ke svému lůžku a tiše se posadil- jako odsouzenec k smrti. Zůstal sedět tak dlouho, dokud nepřišly ostatní děti.

KAPITOLA 4

Bondurant stál před izolovanou místnosti známou jako Třináctka, přestože dveře nebyly nijak označeny. Podle jeho názoru by ale bylo příhodnější pojmenování “Pokoj 101”. Jako v  románu 1984 od George Orwella. V něm se v “Pokoji 101” postavy ocitaly tváří v tvář svým nejhorším strachům. Zde na Wendoveru to byla místnost, ve které Dr. Kracowski praktikoval své alternativní terapie. S obdobnými výsledky jako v románu.

“Je už při vědomí?” zeptal se skrz otevřené dveře.

“Je v pořádku.” Kracowski se narovnal. Předtím byl ohnutý nad postelí, na které ležela pacientka. Hubenému a bledému lékaři se zářivýma a intenzivníma očima bylo čtyřicet šest let. Vložil si ruce do kapes bílého pláště a tvářil se, jako by si zrovna četl v návodu na použití vědecké gestikulace.

Na posteli pod bavlněnou přikrývkou, vytaženou až k bradě, ležela dívka. Bondurant vzal s úlevou na vědomí, že se její hruď rovnoměrně a pravidelně zvedala a klesala v rytmu dechu. Měla sice zrudlé tváře a škubala víčky, ale vcelku vypadala jako každá jiná zdravá třináctiletá dívka. Přemýšlel, co se jí asi zdálo.

“Zabrala jí léčba,” řekl Kracowski. “Sice utrpěla malé trauma, ale až přijde k sobě, bude podstatně dál na cestě k zotavení.”

Bondurant si nebyl jistý, jestli se chce dozvědět nějaké další podrobnosti o metodě, kterou lékař tentokrát použil. Podle toho, co věděl, spočívala Kracowského terapie mateřským lůnem v udušení pacienta polštáři a následném donucení, aby se znovu zrodil. Znělo mu to jako svatokrádež. Stejně  jako všechny ostatní lékařovy terapie. Pro Bonduranta to bylo podobné jako vstoupit do metafyzického knihkupectví a začít házet šipkami po policích. Do abecedně seřazeného repertoáru léčebných metod Kracowského se řadily: Reiki, Qi gong, channeling, regrese do minulého života, prvotní výkřik a desítky dalších. Některé z nich byly praktikovány jen okrajově, ale Bondurantova mysl je stejně všechny označila puncem jedovatých a bezbožných metod- stejně jako tradiční psychoterapii. K tomu se přidávalo, že je Kracowski všechny praktikoval ve jménu toho nejhoršího ďábelského nástroje: vědy.

Kromě toho vyvinul Kracowski další, své vlastní originální techniky, sestavené z výseků temných a tajemných arkánských disciplín různé duchovní víry. To byly ty, kterých se  Bondurant obával nejvíce, ale Kracowski si je držel ukryté pod pokličkou a uzamčené ve své mysli. Všechno, co o nich Bondurant věděl, byla skutečnost, že tyto nové způsoby léčby měly přímou návaznost na děsivé přístroje v suterénu a na slavnostně se tvářící návštěvníky, kteří pravidelně kontrolovali Kracowského pokroky. Tiší investoři s tichými motivy.

O to se ale Bondurant neměl starat. Jeho hlavním úkolem bylo kontrolovat rozsah škod. Po zbývající čas sloužil jako vývěsní štít Wendoveru, usměvavá loutka s elegantní kravatou a vlhkým stiskem ruky, gentleman s pečlivě pěstěnými nehty, který mávnutím ruky odmítal alkoholické nápoje na sociálních akcích. “Kdo všechno o tom ví?”

“Čtyři osoby. Swensonová. Vy. Já.” Pak ukázal na dívku na posteli, jako by na ni málem zapomněl. “A ona.”

Swensonová. Uzel v Bondurantově žaludku mírně povolil. Paula Swensonová měla s Kracowským poměr. Určitě si nechtěla zkazit vyhlídku na sňatek s doktorovými milióny žvaněním o malé nehodě.  Její motivy k sňatku byly stejně ubohé jako u všech těch předchozích žen, které v průběhu posledních několika let s Kracowským sdílely postel a jeho výzkumné metody. Ale o jiných ženách Swensonová  nic nevěděla, a tak by měla držet jazyk za zuby. Alespoň ten jazyk, když už s takovou volností nabízela jiné části svého vulgárního těla.

Kracowski sáhl pod deku na dívčino zápěstí a zkontroloval jí puls. “Padesát pět,” řekl. “Nebude si vůbec nic pamatovat.”

“Nepodal jste jí žádné drogy, že ne?” Bondurant slyšel ve vlastním hlase výčitku a věděl, že je jeho tón na hranici vzdoru.

“Víte, že na drogy nevěřím, Francisi. Pro mnohé ze zdejších dětí představují právě drogy součást jejich problému.”

“Ani jsem si nemyslel, že jste jí něco dal. Jen mám vždy strach z věcí, které by mohly zanechat. . . řekněme…stopy.”

“Jedinou stopou, kterou chci zanechat, je stopa uzdravení.” Kracowski se podíval na dívku a jeho oči zchladly. Stejným pohledem by se mohl dívat na nějakou vzácnou můru, připíchnutou na korkovou podložku.

Bondurant se zastavil u dveří a rozhlédl se po chodbě, aby se ujistil, že se nikdo neblíží. Přístup do vědeckého křídla domu mělo jen několik málo pracovníků. Přesto byli někteří z nich zvědavější, než jim bylo zdrávo. Například Starlene Rogersová. Vždy se ptala, proč byly děti odebrány ze skupinové terapie a zařazeny na individuální léčbu.

“Jsem jen opatrný, pane doktore,” řekl Bondurant. “Proto jsem zde zaměstnán.”

Kracowski udělal prsty pohyb, jako by něco stříhal. “Nezapomeňte přitom na to, jak snadno lze překročit únosnou hranici.”

Bondurant se díval na mladšího muže a doufal, že z něj příliš nečišela nenávist, kterou k němu pociťoval. Kracowski byl filantrop, ale jeho filantropie se omezovala na pouhý příjem peněz. Téměř nikdy se nezmiňoval o vynaložené duchovní práci ve Wendoveru, která si kladla za cíl děti vyslat na cestu k Bohu.

Bondurant tajně choval podezření, že Kracowski je buď katolík, nebo- nedej Bože- dokonce žid. Ale bez Kracowského by Wendover již před lety zbankrotoval a byl by zavřen a děti rozptýleny do různých institucí, kde by jejich šance na duchovní spásu vypadaly ještě bleději. Kromě toho doktorem nově nalezení stoupenci významně přispívali ke zlepšení bilance účetních knih.

Dívčiny řasy se zachvěly. Začala rytmicky kývat hlavou a slabě zasténala. Pokusila se posadit. Kracowski souhlasně přikývl. Dívka prudce rozevřela oči. Rozhlédla se kolem sebe jako zmatené, lapené zvíře. Oči měla plné strachu.

“To je v pořádku, Cynthie,” řekl Kracowski. “Jsi v bezpečí. Nedovolíme jim, aby ti  ublížili.”

Bonduranta by velmi zajímalo, koho Kracowski mínil slovem oni.

Cynthia zírala na holé, vypolstrované stěny, jako by očekávala, že ji pohltí. I přes teplo v místnosti se pod dekou zachvěla. Bondurant měl dojem, že zaslechl kroky a zkontroloval chodbu. Byla prázdná.

“Kam se poděli?” zeptala se dívka slabounkým hlasem.

“Pryč,” řekl Kracowski. “Daleko a pryč.”

“Vrátí se?”

“Ne,” odpověděl doktor. “V dohledné době ne.”

Bondurant se pokusil upamatovat na podrobnosti ze životopisu dívky. Cynthia. Cynthia Sidebottomová. S detaily na tom Bondurant nebyl příliš dobře, protože nepředstavovaly součást jeho poslání. Ale tohle dítě bylo jedním z těch nejzatracenějších, opravdu problémové, zatvrzelá hříšnice. Její spis tvrdil, že trpí depresivní poruchou, ale její zatčení za prostituci podávalo Bondurantovi daleko jasnější informace než nějaké psychiatrické analýzy. Toto dítě bylo jasným výplodem pekla.

Cynthia se posadila a třela si hlavu způsobem, jako by se snažila zbavit nějakého napůl zapomenutého snu. Naklonila se dopředu a kývala nohama, visícíma přes pelest postele. “Kdepak je ta lesba?”

“Chceš říct Dr. Swensonová?” zeptal se Kracowski.

“Jakkoli jí říkáš, jo.”

“Dr. Swensonová ti chce pomoci. My všichni ti chceme pomoci.”

Cynthia se znovu zahleděla na zeď. Na okamžik zavládlo naprosté ticho a Bondurant uslyšel zvonek, vyzvánějící v protilehlém křídle. Děti se začnou vracet do svých ložnic na společenskou přestávku před večeří.

“Jestli mi chceš pomoct, dej mi zamakat za padesát dolarů a dovol mi, abych chytila autobus zpátky do Charlotte.” Olízla si v obscénním gestu rty. Bondurant předstíral, že nic neslyšel, protože věděl, že se jen snaží je šokovat.

Kracowski zaťal pěsti, pak se ale usmál a položil dívce ruku na rameno. “Cynthie, ty se bráníš. Víš, že to není vhodné.”

“Nehraj si na mýho tátu, to se taky nehodí,” řekla. “Proč prostě nemůžeš použít pár těch velkých slov jako všichni ti ostatní lékaři, chvíli na mě mluvit a pak mě nechat odejít?”

Kracowski před ní poklekl, jeho dlouhá postava, připomínající čápa, ji obklopovala jako rám: “Protože jsem lékař, který tě chce opravit.”

“A co když na mně není nic polámaného?”

Kracowski se naklonil do její nejtěsnější blízkosti a zašeptal jí něco do ucha. Něco, co Bondurant nemohl slyšet. Dívka zbledla a rozhlížela se divoce po stěnách.

“Nedovol jim, aby mě dostali,” zvolala. “Doktore, musíš mi pomoct.”

Kracowski nakrčil ústa do parodie úsměvu, divné mimiky, která se zdála uvrhnout zbytek jeho tváře do stínů. “To je důvod, proč jsem tady, Cynthie. Abych ti pomohl.”

Pak pronesl směrem k Bondurantovi: “Myslím, že je na čase, aby se Cynthia vrátila do svého pokoje. Budeme v průběhu několika příštích hodin sledovat její stav, ale věřím, že je zcela v pořádku.”

Bondurant nervózně čekal, zatímco Kracowski čmáral pár poznámek na psací podložku. Cynthia se začala zvedat z postele a Bondurant ji vzal za ruku, aby jí pomohl vstát. Pokrývka sklouzla stranou a Bondurant s uspokojením zkonstatoval, že dívka byla kompletně oblečená. Ne, že by Kracowského podezříval z nějakých nechutných hříchů. Ale v této místnosti se děly podivné věci a Bondurant se obával, že by se jimi eventuálně mohl nakazit.

Kracowski řekl: “Pamatuj na to, Cynthie, že tvoje léčba nebude účinná, pokud o ní budeš mluvit s ostatními. Je to jen mezi tebou, mnou a Dr. Swensonovou. Rozumíš?”

Dívka přikývla, do tváří se jí pomalu vracela barva. “Jo. Jako kdyby to bylo tajemství. Jsem dobrá v udržení tajemství.”

“To už jsem zjistil.” Kracowski jí jemně stiskl rameno. “Budeš v pořádku.”

“Jednoho dne se znova narodím,” řekla dívka, pak vrhla další kradmý pohled do koutů místnosti. “Jestli mě oni nechaj.”

Bondurant nechápal podivné vztahy, které panovaly mezi Kracowským a dětmi. Nebyl si jistý, jakým zakódovaným jazykem, používaným během léčby, komunikovali- a vlastně o tom ani nechtěl příliš mnoho vědět. Přesto doktor trval na tom, aby byl Bondurant informován. Snad jako druh nějakého speciálního trestu, ale nejspíše ze všeho proto, aby se ujistil, že si byl Bondurant vědomý všeho, co bylo v sázce.

Pro případ, že by do domova přišli slídit nějací státní úředníci, bylo Bondurantovým prvořadým  úkolem prezentovat benevolentní tvář Wendoveru. To, co se skrytě odehrávalo ve stínech staré budovy, byla záležitost, kterou mohl posoudit jen samotný Bůh. Bondurant určitě nezastával úřad soudce, ne s šestimístnou výplatní páskou a váženým postavením v místní společnosti, které by dával v sázku.

Vedl Cynthii chodbou směrem k protilehlému křídlu. Na křižovatce chodeb, v těsné blízkosti hlavního vchodu, potkali Starlene.

“Dobrý den, Cynthie,” řekla Starlene a hodila tázavý pohled směrem k Bondurantovi.

“Hej,” odpověděla dívka mrzutým tónem, jako kdyby ji léčba a blízkost smrti vyčerpaly tak, že nebyla schopná obvyklých kousavých poznámek.

“Cynthia byla dnes na speciálním doučování,” řekl Bondurant. “Stane se jednou z našich dalších zářných školaček.”

“Tím, že mešká vyučování?” odpověděla Starlene.

Bondurant se vyhnul ženině pohledu. Neuměla číst myšlenky. Byla jen další včela dělnice, jedna z vychovatelek, nic, čeho by se bylo potřeba obávat. Ještě nepracovala ve Wendoveru dostatečně dlouho na to, aby se odnaučila klást otázky. A pokud by se měla stát příliš zvědavou, nebude sebemenší problém trochu prohledat její záznamy a najít nějakou výmluvu, díky které by bylo možné ji vyhodit. V nejhorším případě by bylo i možné, nechat vyvřít na povrch nějaká falešná obvinění a nařčení.

“Dr. Kracowski je odborníkem v mnoha oblastech, slečno Rogersová,” řekl Bondurant. “Doktor věd v oborech fyzika, vzdělávání a psychologie s důrazem na vývoj dítěte a behaviorální vědy. Kromě toho úspěšně absolvoval pre-med program na Universitě Johnse Hopkinse. Myslím, že je ze všech lidí tady nejzpůsobilejší činit rozhodnutí- a to v nejlepším zájmu dítěte. Není to tak, Cynthie?”

Dívka přikývla a zírala do temné chodby, která vedla k Zelenému pokoji. Ložnice, kterou obývaly dívky.

Starlene se obrátila k dívce a zeptala se: “Vypadáš špatně, zlato. Jsi v pořádku?”

Bondurant zuřil. Ta vychovatelka ho prakticky ignorovala, ukazovala otevřené pohrdání vůči jeho autoritě.

“Jsem v pořádku,” řekla Cynthia. “Řekli mi, že mě nechaj na pokoji.”

Starlene uchopila dívku za bradu a podívala se jí do očí. “Pokud budeš mít nějaké problémy, stačí přijít za mnou, ano?”

V ten moment se ozval syčením malý reproduktor, který byl namontován v hale, a za okamžik bylo slyšet hlas slečny Waltersové: “Starlene Rogersová, potřebujeme vás v Lake Cottage.”

“Pamatuj na to, co jsem ti řekla.” Starlene odcházela, sestupovala po krátkém schodišti, vedoucím k zadním dveřím. Ozvěna zvuku, který tropily její sandály, se odrážela od tristních stěn. Bondurant nemohl odolat pocitu hněvu, jenž ho zaplavoval, když ji sledoval. I přes svou vlídnou povahu se k nadřízeným chovala způsobem, který nesměl strpět. Bude si o ní muset promluvit s Kracowským.

Bondurantovi se sevřel žaludek. Starlene sice byla mimo dosah jeho vzteku, alespoň pro tuto chvíli. Ale ta dívka byla k dispozici a její krátkodobá paměť byla momentálně bez ladu a skladu.

“Pojď,” řekl a táhl ji za paži ke své kanceláři. “Musíme vyřídit nějaké papírování.”

Jeho dlaně se v očekávání potily. Nemohl se dočkat, až uchopí “The Cheek Turner” a vyšle další dítě na cestu ke spáse.

KAPITOLA 5

“Ty vole, já zírám... Hej, ty starej otlamo, jsi kapku zatíženej nebo tak něco?”

Freeman se podíval na chlapce, který promluvil. Výrostek měl široký, masitý obličej a nakrátko ostříhané vlasy. K tomu se přidávaly malé prasečí oči, které se leskly mazanou krutostí stejného druhu, jaký Freeman tolikrát viděl v desítkách tváří ve skupinových domovech po celém státě.  Prasečí pohled byl upřený na hubeného a bledého chlapce, jež vypadal, že je mu nanejvýš deset let.

“Nic jsem nikomu neudělal, Deke,” řekl hubený kluk a jeho reakce byla tak rychlá a nazkoušená, že Freeman okamžitě věděl, že byl chlapec vystavován Dekově šikaně pravidelně.

“Jasně, otlamo. Bylo by pro tebe lepší jít trochu do sebe, nebo budeme muset dojít pro sestru, která ví, jak to udělat.” Při slově “sestra” použil Deke vyumělkovaný, zženštilý a posměšný tón. “Nechceš, aby viděla tvýho smraďocha, že ne?”

Od té doby, co děti vstoupily do Modré místnosti, Freeman nepromluvil. Seděl na lůžku a předstíral, jako by mu na ostatních vůbec nezáleželo. Jeden z chlapců se na něj sice zkoumavým, hodnotícím pohledem zadíval a další začali mávat, ale Freeman vědomě obrátil svou pozornost ke knize, kterou štípnul z Bondurantovy kanceláře. Kniha byla nudná, jedna z těch inspirujících a motivačních svazků, které vám osvětlí, jak s pomocí Pána prosperovat. Ale to, že knihu svíral v rukách, mu umožňovalo sledovat své okolí koutkem oka, zatímco se snažil udělat si přehled o hierarchii. Zdálo se, že největším zmetkem v místnosti je Deke.

Deke začal kolem hubeného chlapce kroužit pohybem, jako kdyby si otíral zadek toaletním papírem. Několik dalších tomu přihlíželo a Deke přidával plyn, protože zjevně vychutnával pozornost publika. “Pojď, otlamo. Nebuď takovej posera.”

Místnost zčeřil závan smíchu. Chlapec, který se předtím snažil na Freemana mávat, si okusoval palec a pohlížel nervózně ke dveřím. Freeman se divil, kde zůstávali vychovatelé. Nacházel se ve skupinových domovech už dost dlouho na to, aby věděl, že se děti nikdy neponechávaly bez dozoru. I když se to i přes toto pravidlo příliš často stávalo.

Otlama jménem Dipes se vzdaloval od místa provokace a protáhl se kolem Freemanovy postele. Deke svou kořist pronásledoval a vrhnul cestou na Freemana úsměv, který říkal: “Dívej se a bav se.”

Freeman svou pozornost rychle obrátil zpět ke slovům na stránce, zabýval se hledáním nudné  inspirace. Sice mu bylo Dipese líto, ale nejlepším momentálním rozhodnutím bylo zůstat neutrálním. Možná, že měl Deke mezi dětmi nepřátele, ale stejně tak dobře bylo možné, že byl diktátorem bez jakékoli opozice. A ti, co chtěli přežít, přežili pouze tehdy, pokud nechránili slabé.

Vysoký chlapec, oblečený do armádní bundy olivové barvy, který měl dostatečné množství ochlupení na obličeji na to, aby mu mohlo být alespoň patnáct, následoval Deka, jako by byl jeho podporučík. Dipes se dostal do rohu místnosti a skrčil se v koutě. Dva starší chlapci se nad ním s úšklebkem sehnuli. “Ubrousky pro mimina, ubrousky pro mimina,” prozpěvoval Deke a jeho posměšky zněly díky zpěvavému tónu ještě obscénněji.

Pár kluků se shromáždilo za Dekem, přihlíželo a vydávalo zvuky, jako když prdí. Tři děti zůstaly tiše sedět na svých postelích. Byla na nich znát taková úleva, že Freeman přesně věděl, co si myslely. Byly rády, že se terčem útoku tentokrát nestaly ony. Pak ale Freeman udělal tu chybu, že se podíval do Dipesových očí.

Pomoz mi, prosily úpěnlivě ty malé, tmavé oči.

Deke si začal rozepínat kalhoty a shýbal se, jako by se chystal ukázat Dipesovi svůj nahý zadek. Rty mladšího chlapce se zachvěly. Přes hlavy svých trýznitelů se díval na Freemana. Pokoj páchl potem a odérem trápeného zvířete, lapeného v kleci. Freeman sevřel knihu v klíně tak pevně, že se mu srolovaly stránky. Byl chytrým vojákem a musel se držet při zemi. Musel proti sobě postavit všechny strany a vyhrát čas na zhodnocení situace. Stejně jako Eastwood ve filmu “Hodný, zlý a ošklivý”.

Nebylo to fér, protože Dipes byl malý a slabý. Ale kdo kdy řekl, že by život měl být spravedlivý? Pokud by život měl být spravedlivým, neexistovala by místa, jako bylo tohle. Pokud by život měl být spravedlivým, měl by Freeman jiného otce a jeho matka by byla naživu. Pokud by život měl být spravedlivým, měl by Freeman pocit, že je naživu. Místo pocitu, že jen tak napůl přežíval.

“Pst. Hej, nováčku,” zašeptal chlapec o dvě postele dál. Byl jedním z těch tří dětí, které se neúčastnily šikany. Jeho oči měly tu nejpodivnější zelenou barvu, jakou kdy Freeman viděl- vypadaly jako nemocný mech.

Většina kluků se shlukla kolem Deka, takže Freeman neviděl, jakou další urážku si ten právě vymyslel. Podle salv smíchu to muselo být dost dobré. Freeman se rozhodl, že může riskovat odpověď, aniž by vzbudil něčí nežádoucí pozornost.

“Co je?” zeptal se chlapce koutkem úst přesně v Eastwoodově stylu, jako kdyby byl naštvaný, že ho ruší od četby knihy.

“Pomůžeš mu?”

Ostatní dvě děti ho pozorovaly ze svých postelí a očividně čekaly na Freemanovu odpověď. Freeman zaklapl knihu. “Pomůžeš?”

V rohu místnosti začal Dipes plakat a Deke se bavil napodobováním jeho vzlyků. Výrostek ve vojenské bundě s ochlupením na tvářích se k němu přidal. Kňourat začalo i pár dalších.

Chlapec, který předtím oslovil Freemana, si lehl na postel a zíral do stropu.

Do prčic.

Freeman vstal a upustil těžkou knihu na podlahu. Spadla na dlaždice. Zvuk zněl jako výstřel. Dav kolem Dipese ztichl a čekal na Dekovu reakci.

Pitomost.

Freeman na sobě cítil oči, které ho odhadovaly. Už byl v opozici mnohokrát a mnohokrát také zažil příchod nového dítěte a úvahy o tom, jaký vliv měla přítomnost někoho nového na dynamiku ve skupině. Tady si rozhodně  touto akcí zhatil šanci na to, že se udrží v pozadí. Nejlepší, co teď mohl udělat, bylo vklouznout do role starého Clinta ve špagetových westernech od Sergia Leoneho a ukázat světu zatraceně tvrdě neústupnou tvář.

“Kdo je ta zasraná nicka?” zeptal se Deke vzduchu v místnosti. Freemana by zajímalo, jestli Deke vůbec věděl, co slovní spojení “řečnická otázka” znamenalo.

Dipes rázem upadl v zapomnění a plížil se s vděčným výrazem na tváři ke svému lůžku. Freeman zívl. Pak se pomalu sehnul a zvedl knihu z podlahy. “Je mi líto. Upustil jsem knihu.”

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Domov ztracených duší.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.