Jaroslav Havlíček

Jaroslav Havlíček vystudoval reálku v Jičíně (maturoval 1913). Poté (1914) absolvoval abiturientský kurs obchodní akademie Chrudim a začal studovat na ČVUT v Praze. Roku 1915 byl jako jednoroční dobrovolník odveden do první světové války, zúčastnil se bojů v Rusku, v Itálii a v roce 1919 na Slovensku. V roce 1919 začal pracovat jako úředník v Živnostenské bance v Praze [1] a při zaměstnání úspěšně dostudoval vysokou školu. V roce 1921 se oženil s Marií Krausovou. Přátelil se s Antalem Staškem. Jeho synem byl Zbyněk Havlíček. Zemřel z fyzického vyčerpání v důsledku zánětu mozkových blan.

Vzdoropohádky

Kniha povídek o společenském vzdoru v období okupace, zahaleném do pohádkových jinotajů.

Jaroslav Havlíček

Vzdoropohádky

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

978-80-87808-42-9

Obsah

Jaroslav Havlíček

OVOCE ŽIVOTA

BŮH MÉHO DĚTSTVÍ

SMRT BIBLIOMANOVA

HRY DĚDY ČTVERÁKA

BOHATEC A CHUDÝ LAZAR

POHÁDKA O POBLÁZNĚNÉM TALÍŘI

DOLFA RVÁČ

FAUSTOVA SMRT

VZDOROPOHÁDKA

O KONÍČKOVI NAŠEHO PEKAŘE

ŠEST OSLU STRÝCE CAPRICCIA

TATÍNKOVY HOUSLE

TRPASLÍK VITANEL A OBR MOULA

JOHAN A VÍLA

KORUNA, ŽEZLO, JABLKO

O ČERVENÉ PRINCEZNĚ

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

OVOCE ŽIVOTA

/legenda/

Možná, že již bůh zemřel, neboť byl již tehdy velmi stár, po práci šesti dnů. Anebo zestárl oním stářím, které ztrácí veškerý smysl pro dílo celého života. Jistotně však již nikdy nevezme hlínu do malátných rukou, aby znovu tvořil, neoživí mrtvý prach a nevdechne sen do tvaru, slepeného z bláta.

Tehdy, před mnoha tisíciletími letopočtu, byl zahradníkem. Práce stvoření byla skončená a dva lidé, muž a žena, leželi u jeho nohou, bílí a nazí, uprostřed zahrady, jež byla rájem. Slunce plálo v blankytu nebes, široko daleko zelenaly se stromy, keře a louky, oživené kvítím. Stín nejvyššího stromu, jehož kořeny sály až ze samého středu země a jehož koruna byla nesmírným, bohatým košem plodů, kryl tvůrce i první lidi. Křoviny byly plny zvěře, skryté i zjevné, louka blýskala krovkami a křídly hmyzu všech barev, ve větvích stromů hnízdili ptáci podivuhodného peří i šedí jako prach. Zahrada překročila vrchol vší nádhery. Všechno oplodnění bylo uskutečněno a semena všeho života čekala na příležitost, aby byla roznesena do celého světa.

Muž, jenž hleděl očima široce otevřenýma, se nehýbal, neboť byl ještě mrtvý, ale celý obraz toho, co bylo před ním, ležel na jeho sítnici. Byl to však mrtvý obraz: Stromy se nehýbaly vánkem, ptáci nepěli, slunce neklesalo, hmyz nelezl, motýli nelétali. Obrovský papoušek visel nad ním na větvi v nedokončeném přemetu, tygr se blížil k břichu ovce, avšak dravec nehryzal a oběť nelkala; moucha tkvěla uprostřed ovzduší jako mrtvý bod, plaz s hlavou vztyčenou se vypínal zpod kamene, podoben ulomené větvi, trčící do vzduchu. Žena mužova snila s očima zavřenýma na podušce z černých vlasů, krásná jako socha a cizí jako kámen.

Jediný bůh se hýbal uprostřed nehybnosti. Stíral pot, crčící z lysého čela, a ruce, potřísněné jílem, otíral o zástěru, která mu sahala až po kolena. Byl hřmotný, měl modré oči a stříbrnou, splývající bradu. Opíral se o rýč a hleděl pátravě do spleti vyprahlého křoví, jež vroubilo louku. Náhle promluvil:

„Hle, dílo je hotovo a oheň přichází včas!“ Hlas jeho stříkl po mrtvém obraze jako pěna moře, vymrštěná na skálu, avšak lístek stromu, visící na nitce pavoukově před jeho ústy, se nezachvěl a ozvěna hlas nevrátila.

Probudily se však ze sna myšlenky mužovy, srdce se mu zatetelilo touhou biti, krev zaplála tisícerými jiskřičkami a celá jeho bytost se vrhnula do rtů. „Pane!“ zvolal muž, „kdo jsi a co myslíš ohněm, o němž mluvíš?“ Avšak nemluvil on, neboť jeho ústa byla bez pohybu, ale jeho myšlenky promluvily, vzbuzené ze sna slovy stvořitelovými. A myšlenky nyní mluvily za muže až do té doby, než ústa byla rozvázána.

Bůh ukázal rukou, chvějící se únavou, v křoví, kde jako rudě, zlomyslné oko spala nehybná jiskra.

„Vidíš? Tam přichází, aby spálil, co bylo utvořeno. Miluj ho, bude tvým bratrem, bude mýtiti před tebou i za tebou.“

„Avšak,“ namítaly nesměle myšlenky mužovy, „oheň neplane! - Oh,“ pokračovaly teskně, „oheň neplane, tráva se nehýbe, had nesklání hlavu, pták nevzlétá, není zvuku krom tvého hlasu, není pohybů krom tvých.“ - A naléhavě: „Kdo jsi, jenž chválíš zničení toho, co je na pohled tak krásné, a doporučuješ mému srdci zhoubnou sílu záhadnými slovy?“

Odložil rýč, usedl k hlavě mužově a odpověděl vlídně: „Jsem stvořitelem. Vše, co vidíš kolem, jest zahrada, jejímž jsem zahradníkem. Vše je výsledkem mé píle, tebe nevyjímaje. Jsi mým dílem ty i tvoje žena, která spí vedle tebe a již jsem učinil družkou tvých dnů. Jsem tak bohem všech těchto věcí a také bohem tvým. Později, až mne již nebudeš znáti, budeš mne nazývati pravým jménem. Takový, jakého mne vidíš, jsem jen obrazem tvého snu. Hle, vidíš zemi, porostlou trávou a květy, zvířata, jichž se zmocníš nebo před nimiž budeš prchati, nebesa, jež budou sídlem tvých záhad, slunce uprostřed nich, jež ti bude časem, teplem a životem, dárcem světla a chleba. Vše, co vidíš, je již v čase, voda proudí, vítr šumí stromy, zvěř se hýbe, slunce kráčí po své dráze. Ty toho však nezaznamenáš, neboť jsi ještě nepožil kouzla stromu. Jsi dosud mimo čas, ustrnulý mezi dvěma údery vteřiny. Klam, který se zove poznání, tě posavad neprostoupil, ovoce nebylo doposud okušeno. Tvůj hlad činí tě mrtvým, ale ty posud neznáš svůj hlad. Dosavad neskončil tento okamžik, který je věčný a který se k tobě kdysi vrátí. Vše je mezi prvým a druhým pohybem, to, co se odehrává mezi námi, nebude postiženo ani šelmou, jež klidně žere, ani ptákem, jenž překypuje životem ve své bezuzdnosti. Dosavad nejsi, a proto se mnou rozmlouváš, jako kolmo proti kolotání, ustrnulý v průřezu času, rozléváš se v sen, dítě čtvrtého rozměru, jejž nikdy nepochopíš, pokavad budeš kamenem hry.“

Zamlčel se, aby utišil hrůzný údiv v myšlenkách mužových, nenalézající vyjádření a zmítající se jako zděšené ptáče v závitnicích jeho mozku, načež pokračoval:

„Jiskra, která olizuje suché sněti, rozpoutá se v oheň, oheň vyšlehne rudou záplavou a spálí dílo a vítr, který se rozkvílí, oseje pustiny semeny mé práce. Člověk, obraz mé záliby, uchopí svou ženu do svého náručí a bude prchati přízraky svých obav, aby poznal hlad, únavu a bolest a zapustil své vlastní símě mezi syrovými hroudami země.“

Bezmocný stesk mužův zalkal tak bolestně do rozjímání božího, že stvořitel naklonil hlavu k jeho prsoum, aby naslouchal smyslu jeho zoufalství.

„Bože,“ žebronilo nitro, „jsi tvůrce, pracovník, dobrotivý, oživovatel, jdi, zašlápni tu jiskru a nebude ohně. Zahrada bude nedotčena, ptáci budou pěti tvou chválu, haluze stromů se budou vzpínati k blankytu výšky, já a má družka budeme viti věnce z nesčíslného kvítí a věnčiti tvoji hlavu a budeme ti sloužiti, až pohyb pozvedne naše kolena. Ty to můžeš, pane, ach, nedopusť, aby tento obraz byl smazán, sotva jsem ho poznal, neboť cítím, že ho miluji!“

„Blázne,“ šeptal bůh u samého ucha mužova - „vše, co jest stvořeno z hlíny, je oživeno jen jiskrou, která tvar jednou spálí. Nyní, když jsi mrtev, žiješ, ale jakmile budeš napojen, tvoje umírání se započne. V zoufalém okamžiku mezi dvěma nicotami bude ti vyhodit semeno do brázdy, abys ošálil oheň, jenž tě stráví. Aby jedno rostlo, jest třeba druhé zahladiti, neboť vše chce přijít do svého květu, a hrouda, jež bude muset vyhovět tolika protichůdným touhám, je malá. Kdyby zůstala tato zahrada více, než by byl její čas, větve i zvěř i tráva úpěnlivě by prosily svého stvořitele, aby je sžehl plamenem odpočinku. Buď pokorný, nesnaž se pozměnit ani stéblo v cestě určení, jež bylo dílem moudrosti a práce, již nejsi s to pochopit.“

A po těchto slovech a po tomto smutku upadla v spánek malátná duše mužova, a když se probrala z mrákot, spatřila zahradníka tak, jak k ní promlouval naposledy.

Duše pravila plná něhy: „Spal jsem a opět jsem prohlédl, a aj, nic se nezměnilo na obraze. Avšak uvnitř mne žily divné sny. Můžeš mi říci, pane, co znamenají tyto sny?“

Bůh mlčky pokynul a jeho hlava se vrátila opět do své polohy. Opřena o dlaň, nehleděla na snílka.

„Zdá se mi, že jsem nesl na svých ramenou břevno, nevím k jakému účelu, a tu stvoření, mně podobné, vyskočilo z křoví, kde se skrývalo, a udeřilo mne kamenem, což bylo velmi bolestivé, a snažilo se mi vzít mé břímě. Řekni mi, proč to učinilo a jaký byl toho smysl?“

„Kdybych ti řekl,“ pravil bůh, „že vše, co se má stá ti, je už dokonáno a že všecky příčiny jsou již řešeny a výsledky známy, neporozuměl bys. Slyš tedy a věř, mimo čas není záhad, co čas vleče do dálky, bylo vypočteno v zárodku. Tvůj sen ví více o budoucnu než ty a předstihl řetěz příhod, jež pro tebe ještě nenastaly. Kdysi poneseš břevno a setkáš se s nepřítelem a on bude tě chtít připravit o ovoce tvé námahy. Nu, řekni, co vyprávěl sen dále?“

„Udeřil jsem cizího muže břevnem, jež jsem nesl, až padl do mechu, nehýbaje se více, a kráčel jsem dále svou cestou.“

„Vidíš,“ usmál se bůh a hladil si bílou bradu, „hlína, z níž jsi stvořen, promluvila za tebe. Co chceš, abych ti více řekl? Silnější zvítězí. Takový je zákon. Slabý pak nahradí sílu lstí. Poznáš, co je to za úkol, přelstít lstivého. Budeš útočit a budeš se bránit ...“

„Ty si nepřeješ,“ pokračovala duše stydlivě, „abych jednal vždy podle tvého přání? Mám já vzít na sebe úlohu škůdce proti tvému dílu? Cožpak to mohu, tak malý, tak chabý, tak vděčný? Poruč a zapíši si do srdce tvoje slova, a jednaje tebou, budu jednat božsky!“

„Adame,“ promluvil bůh, „neboť Adam je jméno, jež ti dávám,“ a hleděl vážně a téměř teskně do očí, jež se nehýbaly, podobny očím loutky, „ani mé slovo, ani můj pokyn nemůže již pozměnit stroj, když se dal v běh. Nemohu mít přání, maje jistoty. Tomu, co slibuješ, nedovedl bys dostáti. Zakrátko nebudeš pamatovat na žádné z mých slov. Dítě, nemám k tobě přání, ani příkazy. Buď klidný, chci jen, abys žil. Nejprve budeš nejslabší a potom budeš nejsilnější. Silný i slabý se potácet z omylu v omyl a tvé chyby se obrátí někdy pro tebe a někdy proti tobě. Zkušenost tě naučí tomu, co ti nenašeptá podstata, a konečně nahromadíš kolem sebe okolnosti, jež budou silnější než ty. Omezen ve svých možnostech, budeš se méně mýlit a méně radovat. Avšak to, co bylo počato, nevezme tím úhony.“

Na upřených očích Adamových byla zřejmá otázka, a bůh ustal, aby ji přečetl.

Byl to druhý sen, který snila duše mužova. Na lávce úzké a vratké se setkal se svou ženou právě uprostřed, a jednomu z nich bylo ustoupit. Avšak sen nebyl dosněn. „Kdo měl právo?“ prosily oči Adamovy.

Nyní bylo na pracovníku, aby se smál, neboť žertovná byla trýzeň muže, jenž snil sny o převaze, zatímco jeho žena ještě nevyslovila svůj první požadavek.

„Příteli, radím ti, aby sis dal pozor na tento sen, až se k tobě vrátí, neboť jeho výsledek by tě mohl zajímat. Cožpak bůh-stvořitel se má stát vykladačem tvých pošetilých snů? Ty a tvá žena zanesete do světa spor, jenž nikdy nebude vyřešen. Oba budete volat po svých právech, počítajíce na prstech svoje přednosti. Byli jste však posazeni na protilehlé kraje houpačky a vaše poloha se neustálí jen uprostřed, kde, aby vratkost byla překonána, bude vám zachytit se v náručí. Dostal jsi svou ženu, abys nebyl sám a aby ses nestal příliš pyšným. Ostatně, jde o to, abyste šli oba po své práci, která unaví tak, že pošetilé sny spánku po ní padají v zapomenutí.“

„Tajemství světa, jejž jsem stvořil, jest, že výsledek stíhá příčinu. Výsledkem tvé síly bude síla, slabost dítětem tvé slabosti. Slabosti, která se z tebe zrodí, bude ustoupit před silou, jež jí půjde vstříc. Avšak poznáš soucit a soucit přejde v lásku a vytvoří bratrství. Tvá zpupnost bude vyzývati silné a tvá dobrota ochrání slabého. Ale není to přikázání, co ti pravím, neboť já ani nebudu při těchto věcech. Přestanu být zahradníkem a počnu jiné dílo, jehož nebudeš účasten.“

„Jak, ty nás opustíš!“ zvolala ubohá duše, „oh, neopouštěj nás!“

„Ne, Adame, neopustím tě, ale ty sám přede mnou prchneš, aby ses skryl před mým jasem ve stínu skal. Kdybych pak na tebe zavolal, neozveš se. Kdybych ti poručil, neposlechneš. Neboť, jsa člověkem, zatoužíš nikoli po bohu, ale po člověku.“

„Jsem zmaten,“ pravil pohled očí mužových, „jsem zmaten láskou i zradou, setkáním s nejvyšším z tvorů, rozhovorem, jehož nejsem účasten, a přece jsem jeho středem. A nevím, kdy mne vyzve rozkaz, abych vstal a šel, je nutno zvědět co nejvíce a získat co nejrychleji. Otče,“ děl pohled lidsky a úlisně, „neznám ani jména věcí ani zvyky zvířat, nedovedu užít svých rukou a zvědět úmysl nepřítele. Prosím tě, pouč mne, své dítě, dokavad ležím u tvých nohou!“

„Hloupý, stonásobně hloupý, vše, co toužíš vědět, bude ti zřejmo, až první sousto plodu vejde do tvé krve. Až tvá slova vykřiknou prvním údivem, slovo bude vrženo do světa a tvé rty budou samy třídit a určovat a strom, dotknuv se tvého srdce, sám ti napoví, čeho se bát a co dobývat. Pohyb, jenž tě rozjaří, vzbudí v tobě radost, již budou po tobě dědit všichni, kteří po tobě přijdou. Žena, jež leží po tvém boku, usměje se poprvé nad tvým polibkem a uvidí, až ty uvidíš, a zatančí, až ji poprosíš s květinami v ruce a s kolenem skloněným v trávě. Nazveš ji tak, jak ti napoví touha, a budeš ji nazývat všemi jmény, jež ti budou nejlépe znít. Až pojíš, zabuší i její srdce a její půvaby, jimiž dosud nerozumíš, dají ti zapomenout na všechny útrapy, minulé i budoucí.

„Pane, aspoň ještě jedinou otázku mi dovol,“ úlisně zvedaly ruce myšlenky mužovy, „jsem uprostřed obrazu, který se nehýbe, a ty pravíš, že je to zdání, a jiné zdání že nastane, až pokrm země oživí mé údy. Avšak hleď, ty se hýbeš, tebe vidím v pohybu, ty mluvíš, rci mi, v čem záleží tajemství? Zkameněla-li pro mne tvoje vteřina, čím to, že ty jsi živý mým očím, jež jsou dosud schopny obrazit jen mrtvě?“

„Jsi zvědav,“ děl bůh přísně, „a je už nutno, aby rozhovor byl ukončen. Jsem prostě mimo tento čas, rozumíš, jsem vždy a uprostřed něho. Jsem schopen šíře i výše, a tvůj čas, jak ty ho poznáš, běží do délky. Jsem napříč v ploše, kde ty jsi bodem, a svobodný, kde ty jsi vázán.“

A aby se člověk nemohl více tázati zvídavostí svých myšlenek, položil tvrdou ruku na jeho čelo a jeho myšlenky ztichly. Potom se sklonil nad rámě mužovo a dechl naň lahodným a vonným dechem.

Rámě, oživeno náhle, se vymrštilo šťastné pohybem, jehož se mu dostalo, ohmatávalo trávu. Pocítilo vlahost, hebkost a hustotu a mezi dvěma stébly uchopilo plod, spadlý se stromu.

Bůh povstal, založil obě paže a hleděl vážně na ruku, svírající předmět. Váhavě, ale vítězně se drala ruka k ústům, nenalézajíc nic lepšího. Vůně ovoce otevřela rty a zuby se zabořily do místa, kde kůra byla nejvíce zralá.

„Ach,“ povzdechl poprvé muž, a povstal v trávě. V tom okamžiku zpozoroval, že papoušek dokončil kozelec, tráva se zahýbala vánkem, tygr zadávil beránka. Černý bod mouchy zmizel v prostoru, listí zašelestilo, had se skryl pod kamenem, ptáci zazpívali, bílý obláček přešel přes slunce a zastínil je. Světélka v trávě se třásla, hmyz hýbal stonky a po vlákně, tenkém jak paprsek, sešplhal se se stromu pavouk na ruku Adamovu. Plamének v křoví zapraskal a řev šelmy ozval se z dálky. Muž se zachvěl. „Bože! Bože!“ zvolal v úzkosti. Ale nikde nebylo zahradníka,

„Pane,“ volal Adam, „hle, co se děje: Nesním už, tráva se hýbe, listí šumí, plamen praská a šelmy mne děsí. Vrať se, promluv, neboť se velmi bojím!“

Ale bůh se neobjevoval, jen jeho hlas zněl poněkud vzdálen, ale zřetelný a tentýž, který mluvil k Adamovým myšlenkám:

„Nyní, když jsi pojedl, nemůžeš mne již spatřit. Čas počíná proudit do tvých žil a průběh děje, jenž ti byl dříve obrazem, se tě zmocňuje. Ale ještě není pokrm stráven a můj hlas je ti slyšitelný. Adame, není třeba, aby ses bál. Vše, co musí přijít, přijde.“

„Bože, bože,“ bědoval Adam, „co mne jen napadlo, abych jedl! Jsem ztracen. Varoval jsi mne dostatečně svými slovy, a já přece jedl! Neměl jsem jisti. Nyní jsem tě ztratil, tebe, jenž jsi mi byl jistotou a přítelem. Zhřešil jsem proti tobě. Pane, dej mi zvrátiti sousto a nechť je vše učiněno tak, jak bylo dříve!“

„Bláhová hroudo bláta,“ volal hlas, „nic nebylo by tě přimělo, abys nejedl, když tvá ruka byla oživena pohybem a ovoce leželo v rose trávy. A kdybys byl utrhl ruku, ovoce samo nalezlo by tvá ústa, neboť jsem tě učinil člověkem a poznání hledá člověka a člověk poznání. Netrap se nesmysly a hleď vpřed, nikoli vzad. Nač máš oči vpředu obličeje? V trávě dosud neživá leží tvá žena. Mysli na jméno, jež bys jí dal.“

Muž se sklonil k ženě a spatřiv ji nevýslovně půvabnou, zasnil se na chvíli. Leč řev šelmy ozval se opět, poplašená laň proběhla loukou a jestřáb uchopil myš právě před očima Adamovýma.

„Pane,“ volal muž, „hle, hrozím se podivných tajů, jež počínám chápat. Tvary mé ženy naznačují mi cosi, co se bojím vyslovit před tebou, v jejím ústrojí nalézám smysl, který mne dráždí a nutí mne přemýšlet o věcech, jež, bojím se, nejsou dobré. Rci ty, který se mnou mluvíš, ač jsem se tě nevědomky a pošetile vzdal, v čem je dobré a v čem je zlé?“

„Není dobrého ani zlého,“ volal hlas, tentokrát opět vzdálenější, „je zřejmo, že ovoce účinkuje, a tvá hra počíná. Dím ti opět, neboj se! Blíží se doba, kdy na mne zapomeneš a počneš uctívat strom. Pojmy, o nichž jsi promluvil, jsou jeho pojmy a nikoliv moje. Později tě přimějí okolnosti, láska a hněv, strach a odvaha, utvořit si řád co nejpřiléhavější. Bude tě tlačit jeho nové jho, budeš ho nenávidět jako prokletí, a nevzdáš se ho nikdy. Nestěžuj si pak a nedomnívej se, že byl ode mne! Avšak ty to stejně učiníš, neboť smísíš věci hry s věcmi mými. Avšak ani proto se neboj, nemůžeš mne zarmoutit. Jsi dílo mých rukou, kdybych se na tebe kdy hněval, hněval bych se na vlastní ruku, která tě učinila takovým, jakým jsi. Já jsem otec a ty jsi můj syn, ani ty, ani já nejsme dokonalí. Buď šťasten!“

Tu se Adam zhroutil v trávu a jeho líc padla na prsy ženiny a jeho smutek roztál na srdci té, jež dosud nepromluvila. Náhlá něha, silnější než hrůza, zachvátila Adama a jeho rty se přitiskly ke rtům ženy, jako přilnuly k ovoci. „Černovlásko!“ zvolal u vytržení. A žena otevřela oči a usmála se na Adama. Zahrnoval ji lichotkami, smál se na ni smíchem podobným jejímu a zapomněl na boha, jehož hlas dozněl za obzorem.

Náhle, polekáni novými a neznámými odlesky, zvedli hlavu muž i žena. Slunce se chýlilo, mlha ho tlumila, a požár, jenž vzrostl mezi jejich polibky, zahaloval clonou krajinu, dýmal a sršel jiskrami. V divém úprku prchala zvířata, odlétali ptáci, nízko nad loukou se potáceli motýli. Tráva se hroutila blíž a blíže a košatá koruna stromu zapraskala dotekem požáru. Kraj se stal rudý, obzor černý a dým vše zahaloval. V úzkosti volal k nebesům muž, k nebesům, kde mezi dvěma proudy dýmu zakmitala první hvězda noční. Volal boha, ale bůh mlčel. Poslední šumění stromu vzpamatovalo zoufalce. Pozvedl ženu na svá ramena a prchal v dálku, jež k němu vztahovala svou temnou náruč.

Prchal, předstihuje stáda, přeskakuje řeky, rozšlapuje hmyz. Noc nastala. Klopýtal přes kameny, drásal se trním, rval se s překážkami živými i mrtvými. Byl porážen mokrými, studenými čenichy zvířat, jejichž kontury v temnu nerozeznával a jejichž běh neslyšel ve svých patách, ohlušen údery vlastních nohou a hukotem větru, který mu zaléhal uši. Světélkující oči šelem ho děsily, podobajíce se plujícím plamínkům, ponurý skřek ptactva, nerozeznatelného od chuchvalců dýmu nad jeho hlavou, mrazilo ho v kostech.

Posléze scenérie zpustla, nebylo trávy, ani řek, ani tmí, byl jen písek; tempo útěku se zvolnilo, jak se nohy do něho zahořovaly. Zdálo se mu, že celá země se spikla, aby byl pohlcen plameny. Ač půda byla únavná a břímě těžké, prchal dále. Konečně pochopil, že v této poušti nemají již plameny, čeho by se zmocnily. Padl v písek, náhle nadobro vyčerpán, a současně se obrátil. Neuzřel již ráj, ale moře plamenů a uprostřed něho sloup jisker, podobný meči, zabodnutému do země, jenž byl kdysi stromem.

Dohasínající oharky požáru dolétaly až k němu, ale dým kryl nebesa jen napolo, a druhá polovina oblohy svítila tisíci hvězdami. Tu muž, ponoukán divokým pudem radosti z úniku a úděsem z velikosti všeho, co ho obklopovalo, padl tváří do písku a zavyl prvou, nesouvislou modlitbou.

Žena, znavena útěkem, usnula u jeho nohou.

Prchlo mnoho let ode dne požáru. - Jako na sen pamatoval Adam na okamžik, kdy se prvá vteřina jeho žití neotáčela ještě na hřídeli života a, kdy zahradník stál před ním v zástěře dělníkově a rozmlouval s jeho myšlenkami. Nové sny se smísily se starými a události spánků splynuly s událostmi počátku.

Dávno byl den prvého lovu a prvé vynalézavosti, děti, jež lezly po klíně černovlásky, vzrostly a staly se muži a ženami. Děti jeho dětí dorůstaly v skalních chatách okolo chaty praotcovy a jeho příběhy, vypravované za večerů dumavých, za večerů plných hvězd, ve chvílích oddechů, zdály se novým lidem pohádkami.

Adam stárnul, a stárna víc a více, osamělý víc a více, v duchu častěji a častěji rozmlouval se zahradníkem, avšak zahradník neodpovídal, a otázky praotcovy nedostávaly odpovědí, jen ovoce stromu, jež kdysi pojedl, proudící jeho krví, lhalo nesměle, kouzlilo lživě v jeho mozku, bijícím naprázdno, obrazy výstrah a úskoků, o nichž se domníval, že jsou od boha. Avšak výsledky byly často mylné, úspěchy střídavé, a Adam důvěřoval jen napolo. Slučuje nakonec své omyly s vidinou zahradníkovou, přisuzoval mu chyby i neúspěchy a zanevřel na něj, naleznuv jej vinným vůči sobě.

Síla se počala ztrácet z jeho paží a tatam byla ladná krása černovlásky, která zestárlá více než on a postrádající všech báječných rozhovorů s bohem, jež ujišťoval pamatovati muž, chátrala a scvrkala se jako strom, jenž vydal všechno své ovoce a jehož větve počaly schnouti. Děti se odcizovaly starcům, a když poslední, jež bylo malé, odešlo z jeskyně, aby pracovalo a lovilo pro sebe, sedávali prarodiče u ohně, jenž jim byl jediným společníkem, a mlčeli, pamatujíce všechno a nepředstavujíce si již ničeho.

Adam ve chvílích, kdy se v něm jeho rozum vzpřimoval jako nestrávené sousto, rozmlouval hlasitě k sobě, potřásaje šedinami, a žena ho pozorovala nepřátelskýma a posměvačnýma očima. Jednou prohlásila, že nebylo asi vůbec žádného snu, a tu Adam vyskočil a vztáhl dlaň, aby ji udeřil. Skrčila se a zaplakala, potahujíc dlouho v smutném koutě, a tu muž vzpomněl snění počátku a otázka práva vystoupila před jeho očima, aby opět nebyla zodpovězena.

Potom se dny vlekly a splétaly v roky bez radosti. Adam již neříkal ženě Černovlásko, ani žádným jiným sladkým jménem, neboť jména již nepřiléhala na její svraštělou kůži, ploché prsy, podobné vylisovaným hroznům, a hlavu, nerozeznatelnou od sehnutého kohátu, porostlého mechem. Byla již jen ženou, a nejvíce ze všeho stínem, a pronásledovala muže jako obraz vlastní chatrnosti.

Potom zmlkla zcela a zapomněla všecka slova, jimiž bylo kdysi lze zaplňovat dlouhé chvíle. Nalezla je však jednoho dne, ale byla to slova bolesti a úzkosti, a muž, jenž neviděl dosud v životě svém umírání člověka, jim neporozuměl. S neurčitou lítostí naslouchal jejím nářkům a bědování, a nemoha spáti, vycházel před otvor jeskyně, aby snil s rukama objímajícíma kolena. Hvězdy opět svítily na nebi jako za oné noci požáru ráje, avšak nic nebylo už takové, jako bylo tehdy, a Adam pochopil, že ovoce, jež pojedl, zabilo tyto dny krásy.

Jednoho dne přestalo bědování ženino a Adam, navrátiv se do jeskyně zvenčí, za svitu hvězd, při nichž vyčítal času trpkými výčitkami, nalezl ji zhroucenou, mlčící a nehybnou. Ulekl se, tuše příchod čehosi, čemu nerozuměl, a jal se ji buditi starými, zvučnými jmény. Avšak všechna slova míjela bez účinku, ženu nevzkřísilo ani jediné z nich, ba ani polibek, vtisknutý na černý otvor úst.

Tu zalkal Adam nad družkou, která tak tvrdošíjně mlčela, a strávil noc hořem, jehož tíhu dosud nezakusil. Ráno, naplněn novým rozhodnutím, vzal svůj kyj, jímž zabíjel zvěř, a odešel z jeskyně, umíniv si nejíst a nepít tak dlouho, dokavad nenalezne místo ztraceného ráje a boha, jenž v něm sídlel. Chtěl dostat radu stůj co stůj, chtěl dostat pomoc tam, kde jedině doufal ji nalézti.

Šel dlouho a dlouho, odvraceje oči od ovoce, jež ho lákalo, a od pramenů, jež potkával. Slábl více a více, ale udržoval své poslední síly umíněnou nadějí. Šel za dnů a nocí, klesaje únavou, nehledaje odpočinku, šel po místech zdánlivě známých, bloudil však opět a opět, až přišel do pustiny, kde nebylo ani stromů, ani trávy. Veden pudem více než vzpomínkami, nalezl konečně první ztrouchnivělé stromy, rozpadlé v písku, jenž nerodil již zeleně, nalezl vyschlé prameny, kamení a poušť.

Tu jal se volati boha jeho jmény otce, pána i zahradníka, ale nebylo ani ozvěny, jež by mu vrátila jeho volání. Slunce vycházelo a zapadalo, vyschlé hrdlo mužovo nevydávalo již hlasu. Hledal nyní již jen místo, kde by klesl, jako hledá pes kout k zdechnutí. Objevilo se mu v podobě trochu trávy zavlažené ubohým pramínkem a zasuté balvany, po nichž se plazila ostružina. Neměl však již ani síly, ani chuti, aby po ní vztáhl ruku nebo se napil. Klesl v bezvědomí, jež bylo umíráním, a slza beznadějného smutku skanula z jeho oka do sporé trávy.

Tu, hledě již jen jakoby závojem na obzor pustiny, jež ho obklopovala, uzřel, že slunce, jež bylo nad obzorem, nezapadá, tráva, jež se hýbala, se nehýbe, i vánek, jenž vanul, ustrnul v nehybnosti. Poznal, že jeho srdce netluče a jeho ret není schopen pohybu. Vzpomínka, silnější vší trýzně, ho opanovala, a on poznal, že se shledává se svým rájem, spáleným, vyprahlým, ale přece oním rájem, kde bůh s ním rozmlouval a zvířata civěla v ustrnutí jako předmět na obraze krajinářově.

Vtom také uslyšel hlas poblíž svého ucha, hlas přicházející ze země: „Adame, proč jsi mne hledal? Hle, čas se zastavuje tvým hasnoucím očím. Ráj je tam, kde jsi ho opustil, vteřiny tě míjejí, jako karavana míjí tělo mrtvého velblouda. Co jsi mi přišel říci?“

A opět promluvily myšlenky mužovy a nikoliv jeho rty: „Pane, pověz, co mám činiti, neboť moje žena zemřela.“

Sám se ulekl slova, jež vyslovil, neboť mu nikdy nepřišlo na mysl. Nyní poznal, že pravda je nalezena a záhada rozluštěna.

„Jsem nyní tak sám,“ stýskal si dále, „moje děti, pro něž jsem pracoval a pro něž jsem zestárl, mne opustily a stíhají mne posměchem, mé cesty mne unavují a snění, jež mne sílilo, mne netěší. Přišel jsem nyní k tobě, pane, abys mi řekl, co mám nyní počíti. Chtěl bych, abys mi vrátil mou družku, která přestože je vetchá, zestárlá a mlčelivá, je jediným živým tvorem, který mi naslouchal a s nímž jsem nepocítil samotu až do důsledků.“

„To nelze,“ pravil smutně hlas, „co zemřelo, je mrtvo a jako rozbitá nádoba musí při jiti zpět do hlíny, aby byla rozmělněna a stala se opět nádobou. Ale nikdy nebude učiněn předmět týž, a ti, které smrt rozloučila, se nesetkají.“

„Bože,“ vzlykala úzkost mužova, „je hrozné, co jsi řekl, ale já nezoufám, neboť jsi všemocný, z nicoty vytvořil jsi něco, něco přetvořil jsi v rozmanitost a mne a mou ženu postavil jsi do jejího středu. Byť i zemřela, ty ji oživíš, budeš-li si to přát. Stačí ti jen chtít a má černovláska půjde mi vstříc jásajíc, až se na tvůj pokyn vrátím z této pouti. Jsi mocný a dobrý, jsi bůh, a já, jenž věřím, jsem šťasten již nyní, neboť vím, že má žena bude opět živa!“

„Což jsem ti neřekl, že to není možné?“ zpřísněl hlas. „Člověče, marně jsem k tobě mluvil na počátku. Viděl jsi hynouti větší dílo, než jsi ty a tvá žena. Zapomněl jsi semen, jež ošila pustiny? Nevidíš svého obrazu ve svých dětech? Či chceš zabírat místo těm, kteří mají přijíti? Tvá žena je mrtva a i ty zemřeš a i já zemřu a čas zemře a budou opět jiné věci a jiní bohové.“

„Ty že zemřeš? - Ty - bůh - že zemřeš?“ Duše Adamova se rozplývala v údivu. „Cožpak může zemřít ten, který dává tvarům vystupovati z nicoty? Což nejsi věčný?“

„Nepochybně, Adame, nejsem!“ hlas byl opět mírný a usměvavý. „Myslím dokonce, že nikde není nic věčného. Jsou jen kratší a delší skutečnosti a zdání, jež nejsou ničím. Proč by ses nad tím trápil?“

A shledav, že umírající trpí propastným pohledem do beznaděje a zoufalství z nerozluštitelnosti všech vtírajících se mu otázek, pokračoval:

„Hleď, nejsem již dávno zahradníkem, jsem nyní drvoštěpem. Kácím sekerou lesy hvězdy, již nerozeznáváš mezi tisíci a tisíci jinými, a připravuji tak příštímu osevu jinou zemi, vzdálenou od tvé vzdálenosti, jejíž ohromnost si nemůžeš představit. Vidíš, zaměstnávám se, abych unikl nudě a zármutku, jenž je právě tak božský jako lidský. Pracuji, jsa starý a vetchý téměř jako ty. Nuže, vrať se do své jeskyně, pracuj a zapomeň!“

„Byť bys i zemřel,“ šeptaly svéhlavé myšlenky, „byť by všechno zemřelo, nechťsi, ale dokavad žiješ, můžeš! Učiň zázrak a vrať mi ženu, neboť práce bez účelu mne neláká a zapomenutí nelze dosáhnout!“

„Dítě,“ děl laskavě drvoštěp, „myslíš, že já mohu změnit logiku, jež mnou vládne? Kdesi nade mnou, nevím kde, jest ten, který je větší než já a určuje dílo mého života. Jeho zákon je prostý, ale nezlomný, i u něho výsledek se nenavrací, aby zmařil příčinu. Hleď, podléhaje pravidlu, nemohu jednat mimo toto pravidlo. Věz, člověče, jest ještě jiný bůh nad námi!“

„Pane,“ děl muž nesměle, „viděl jsi toho boha, jako já viděl „tebe? Viděl-li jsi ho, pak tě prosím, vezmi mne s sebou do končin, kde sídlí, a já přednesu svou prosbu jemu, jenž je nade vším a vládne samému pořádku věcí. Ty-li nemůžeš, on může. Oh, pane, prosím, učiň to pro mne!“

„Člověče! Prachu země! Mlč! Mlč uprostřed své nicoty, blízké konci, vetchý, opovážlivý, bláhový! Myslíš, že mne znáš, když jsi mne uviděl jen svýma očima, iluzemi svých představ? Jak bys chtěl mluvit s bohem, jejž ani já neznám? A myslíš, že on je posledním článkem řetězu? Nejsi již pokorný, muži, jejž jsem obdařil životem a obšťastnil sny. Myslíš, že před boha se chodí s loutkou v ruce, jako děti chodí před tvář hosta, jenž navštívil dům? Učinil jsem tě hrou a kvůli hře, rukama, zamazanýma od hlíny. Dny tvé a tvých dětí jsou jen listy, jež se skládají v knihu, a kdo ví, bude-li ji kdo vůbec číst. Já sám obsahuji tebe a nesčetné jiné věci, jako schránka skrývá peníz, nástroj, šperk i prach. Což vím, otevře-li ji někdy on, aby se podíval? A ty bys s ním chtěl mluvit, a se všemi nad ním, aby tvá příští samota nebyla tak nepříjemná? Hlupáku, neviděl by tě, jako ty nevidíš ve vzduchu před sebou statisíce drobných dějů.“

„Měl jsem ženu,“ naříkal muž, „trpím, protože jsem jí křivdil.“

„Zbytečně se trápíš. Byla trpná a tvá výbojnost neměla, kde by se opřela o její odvetu.“

„Byl bych ji i bil. Ruka má byla napřažena!“

„Jsi nevinen.“

„Ach, nejsem ničím, jsem párou, snem, hrou boha, jenž není bohem, páchal jsem zla, jež nebyla zly, och, proč jsi mne učinil k hoři a osamělosti?“

Drvoštěp mluvil téměř měkce. „Hleď, nestýskej si uprostřed věčnosti životů, jež trpí okolo tebe a více než ty. Buď něčím. Pozvedni hlavu z prachu, co nejvíce můžeš, aby tvůj ráj, do něhož se vrátíš v nekonečné vteřině umírání, byl ti odměnou.“

„Nuže, mám tedy doufat v smrt?“

„Zajisté,“ děl bůh, „neboť nesejdeš-li se se svou černovláskou tam, kde ji toužíš nalézti, setkáš se s jejím obrazem ve snu, jenž nastane. A co bylo událostí v tvém životě, postaví se vedle sebe a bude opět obrazem mezi dvěma údery času.“

„A jak dlouhá bude tato smrt?“

„Nevím, neboť sám jsem dosud neumíral. Buď trpělivý a čekej a mlč, když rozluštění nemůže přijíti,“

„Vysvětli mi aspoň, proč jsi přestal být zahradníkem a stal se drvoštěpem?“

„Blázne, proč ty, jenž jsi člověkem, jeden den jsi krmil mládě srny a podruhé jsi ji vraždil? Živil jsi a zabíjel. Není-liž to žíti?“

„Až zemřu, budeš opět ke mně mluviti?“

„Buď já nebo mé zdání nebo můj stín. Ale upokoj se, vše je totéž!“

„Nerozumím!“

„Nerozumíš a neporozumíš.“

„Nerozumění je též od tebe?“

„Nikoliv, ale od stromu.“

„A až budu již zcela mrtev a strom nebude již nade mnou mí ti moci, jaký bude potom můj nepokoj a má nejistota?“

Bůh se usmál: „Mlč, potom bude pokoj a jistota.“

„Je-li tomu tak, nuže, chci zemřít!“ Na myšlenkách mužových leželo čeření, jež vídáme na tichých hladinách vod v bezvětrný den v hodinu západu. „Ještě málo,“ prosily vlny, „a bude klid. Noc nás přejde a hluboko pod námi budou hvězdy. A měsícem budeme bílé jako zapomenutá závěj.“

„Adame,“ děl vážně hlas, „ještě budeš žít. Ještě jest něco mezi tebou a nehybností, mezi životem a smrtí, co nebylo vychutnáno. To, co jsem kdy učinil, zrcadlí se v očích tvých a bude se zrcadliti po věky v očích tvých dětí. Viděls dílo, jak rozkvétá sluncem a touhou, a hyne zimou a splněním. Viděls nádheru všelikých květů dálku obzorů, důstojnost bouří, volání zvěře, stopy, kalužiny, stíny a vzrůst. Avšak žil jsi, a přemýšleje vpřed a hledě v ostražité nejistoty, v mlhy a neprozkoumané houštiny, zapomínal jsi pozorovat. Snad je ještě něco, co jsi neviděl, něco, nad čím ses nepotěšil. V nekonečnosti pohybů, vůní a tvarů skrývá se snad pro tebe ještě mnohé vysvětlení, které, utajeno, tě znepokojuje. Jsi zvídavý a kladeš otázky. Jdi nyní a čti z toho, co uvidíš, nerozptylován již ničím, neváben nikam, a snaž se řešit odpovědi. Čas odměňuje moudrostí své otroky. Tvé děti se tě po ní ptají a prostota tvé minulosti jí nepotřebovala. Jsi nyní sám, užij jí pro sebe, jako starý oblázek, ohlazený vlnami, má jen pro sebe svou oblast. Již jsi mne mnohokrát prosil, nesčetněkrát ses mne bál, ale dosud ses mne nesnažil znát. Jdi opět, neobávaje se více života a trpělivě očekávaje smrt, a dívej se. Možná, že doba bude ti pak ještě příliš krátká a smrt nevítaná.“

„Otče,“ odpověděl mu, „mluv ještě dále o životě, neboť jsem nerozhodnut. Touha po snu a po tvé blízkosti je mi ještě příliš silná. Příliš jsem zatoužil po posledním, než abych se cítil ochotným k nové cestě. Marnost mne obestřela a samo dívání nevzněcuje mne pro život, v jehož putování nenalézám nyní cíle. Odpusť, pane, ale sám cítíš, co cítím já. Hle, k čemu bylo všechno rozhození života a co bude po mně? Tentýž boj a totéž uhasínání a snad méně útěchy. Ale k čemu mohou dorůsti mé děti? Zalidní skály a rozplemení stáda, avšak co bude dále? Nevidím nikde změny. Jaká tedy hra?“

Hlas pravil tiše: „První člověče, jak můžeš porozumět tomu z řady, jenž bude poslední? Není takových slov, která by ti vysvětlila tvůj blud. Za člověkem, jenž odešel, uzavírá se děj a jemu jest spokojiti se s tím, čím byl. Tobě však, za odměnu tvého putování, k utišení tvého hoře s výjimkou mé lásky, dám sen, jaký nebude již sníti nikdo z lidí.“

A v té chvíli Adam usnul a zdálo se mu o mnohém z těch věcí, které později přišly: O člověku, ohlašujícím první vládu a hlásajícím první moc, o prorocích, tesajících zákony v desky, skály a srdce. Viděl ve snu zemi obsazenou milióny bytostí, mluvících různými jazyky, viděl jejich výboje, slávu a hynutí. Děje se splétaly v děje a člověk z nich vycházel vždy nový a nový, uchvacující větší a větší díl světa. Uviděl prvý koráb, plížící se podle břehu moře, stroj k obdělávání země, slovo, zaznamenané v knihu. Nástroje zhouby a nástroje práce střídaly se staletími, nové věci setřásaly staré, kámen překonal sílu a kov překonal kámen. Spoutané živly otročily člověku, hory dávaly kámen a země hlínu ke stavbě obydlí. Lesy byly káceny, močály vysychaly, skály byly připraveny k obdělání a pod vší prací ležely miliardy obětí, jež padly po prvém či druhém úderu kladivem anebo ještě dříve, než prvý pohyb mohl být vykonán. Propasti světa, vyplněny mrtvolami, změnily se ve vrchy a na hromadách prosáklých krví vlály prapory věnčené kvítím. Adam viděl obraz člověka v kamení, obraz země v barvách a uslyšel v tónu, tklivém a vznešeném, obraz radosti. Člověk vždy nový a vždy plný naděje putoval dějinami, vědomý, jist svým příštím umíráním, nezoufal, ale šel vpřed, snaže se co nejdále donést poselství svého života.

Víc a více okřívalo srdce mužovo.

„Hle,“ volal k bohu ve snu, domnívaje se ho viděli, „vidím, že símě, jež jsem zašil, poroste. Snad přece - a tu již zašeptly jeho rty - „snad přece lze doufat v cíle, které, byť neležely právě v kruhu života bláhovcova, jsou dosti velké a dosti živé, aby mohly zaujmout srdce mých dětí, a třebas jednou, sepsány v knihu života, přivábí oko některého z nejvyšších, a ono v nich spočine se zalíbením. Nebyl jsem nadarmo hračkou v rukou hospodinových!

A jak mluvil, ostružina svalila se s keře a dotkla se jeho úst. Snědl ji a osvěžila ho. Pak se mu podařilo utrhnout druhou a třetí. Nabyl sil. Mohl usednout. Slunce zapadlo. Nastala noc. Hvězdy stály nad pouští jako světla dalekých cílů, nedosažitelných rukám člověka. Snil. Věděl, že žena je mrtva, věděl, že mu též bude zemříti, ale měl slovo boží a svůj sen. Rozhodl se, že bude čekat klidně.

Ráno se opět najedl plodů a napil vody z pramene. Pak se dal na zpáteční cestu. Šel dlouho. Poušť ho opět vysílila, ale konečně zase přišly keře, louka, les. Vrátil se mezi své.

Avšak synové zatím obsadili jeskyni a zahnali jeho stáda. Spatřivše ho, že se vrací, jali se mu láti.

Nepohoršil se. Požádal jen mléka a odpočinku. Dopřáli mu ho nedůvěřivě. Byl však pokorný, nežádal nic zpět a o vše prosil. Ptal se po mrtvé ženě. Sdělili mu, že ji bylo nutno zahrabat v zemi, neboť zapáchala. „Vždyť byla mrtva!“ pravil jeden ze synů. Přikývl, nedivě se již ničemu. Hle, řekl si sám k sobě, kam já musel jít, abych se dozvěděl totéž, a co jsem musel přetrpět, abych to přijal. Jak lehčeji to již pochopily moje děti!

Žil nyní z almužny a nebránil se výčitkám, že je zbytečným jedlíkem v chatě. Své rady nabízel nesměle a své sny si nechával pro sebe, aby nikoho nepobouřil.

Potom, když znovu nabyl sil, ztracených poutí do mrtvého ráje, dal se dovést na hrob, kde ležela černovláska. Hrob byl zavalen kamenem. Nanesl kvítí na jeho tvrdý kryt a strávil tu celý den, vzpomínaje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzdoropohádky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.