Jaroslav Havlíček

Jaroslav Havlíček vystudoval reálku v Jičíně (maturoval 1913). Poté (1914) absolvoval abiturientský kurs obchodní akademie Chrudim a začal studovat na ČVUT v Praze. Roku 1915 byl jako jednoroční dobrovolník odveden do první světové války, zúčastnil se bojů v Rusku, v Itálii a v roce 1919 na Slovensku. V roce 1919 začal pracovat jako úředník v Živnostenské bance v Praze [1] a při zaměstnání úspěšně dostudoval vysokou školu. V roce 1921 se oženil s Marií Krausovou. Přátelil se s Antalem Staškem. Jeho synem byl Zbyněk Havlíček. Zemřel z fyzického vyčerpání v důsledku zánětu mozkových blan.

Prodavač času

představuje autorovu nejzralejší ( posmrtně vydávanou) prózu. Kniha zahrnuje psychologické povídky s problematikou všedního dne a boje člověka o existenci. Kniha plná hořkého životního pesimismu, také však kniha věrné lásky k životu.

Jaroslav Havlíček

Prodavač času

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

978-80-87808-45-0

Obsah

Jaroslav Havlíček

SVATÁ NOC

DOBRODRUŽSTVÍ

PES

VŠE PRO DÍTĚ

NOTESY VASILA OSIPOVIČE SLOVKINA

APRÍL

PRODAVAČ ČASU

DĚVKA PÁNĚ

AMOREK SMRTI

DĚDICTVÍ PO ŽIVÉ

ZLODĚJÍČEK

PAN BYCH

PAST

PARTIE ŠACHU

POSLEDNÍ KOLO

POUTNÍK V MLZE

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

SVATÁ NOC

Hošík se roznemohl po Mikuláši a již třetí týden ležel v horečkách. Kalvach, Hela a její sestra Anna se střídali u lůžka. Starosti, probděné noci a ke všemu ještě lopota kanceláře - Kalvach stál již sotva na nohou.

„Jdi spat,“ řekla Hela, „dnes u něho budu sama s Annou.“

Tupě se na ni zadíval, pak mechanicky přistoupil k postýlce. Rozpálený hošík chrčel v krátkém snu.

„Nu, nerozuměl jsi? Jdi spat, musíš si odpočinout, nebo se sám ještě rozstůněš!“

Svlékal se a již předem pociťoval slast z pouhé představy, že leží natažen a má zavřené oči, když ho opět vyrušily:

„Počkej ještě, odesteleme ti raději ve vedlejším pokoji. Tady by ses mnoho nevyspal.“

Vstal. Podlaha se s ním houpala.

Konečně opravdu ležel. Chlad peřin ho objal a přešel mu znavenými smysly jako mrákota. Jen malounko se ještě rozhlédl, aby vychutnal blaho dokonalé samoty. Uviděl dvě okna, polepená ornamenty sněhových vloček, s pozadím temné noční oblohy bez jediné hvězdy. S bolestnou něhou si uvědomil, že je dnes Štědrý večer. Vytanul mu obraz nepovšimnutých hraček, které ležely vedle postýlky, a dohořelých svíček na vánočním stromku. Klíčovou dírkou žíhal tmu tenký, zlověstný paprsek. Krátké zakvílení, šeptání, kroky bosých nohou na podlaze! Raději nic neslyšet, nic necítit! Přetáhl si peřinu přes uši.

Sotva zamhouřil oči, usnul a okamžitě se mu začalo zdát, jak kdosi veliký, tučný, necitelný stojí u síťové postýlky, zatímco hošík marně vztahuje útlé, vyhublé ručky:

„Táto! Tatíčku! Táto!“

Jeho žena, Hela, seděla bezmocně na pohovce s prsty v uších a dívala se na něho zmučeným pohledem.

Probral se a dokonce na lůžku usedl. Shledal, že není proč vstávat. Nikdo ho nevolal. Rozhovor vedle v ložnici byl stejně tlumený jako předtím, ani nebylo slyšet dětský pláč. Scéna, která se mu vybavila, byla prostě jednou z lékařových návštěv, jak se mu vtiskly do paměti. Paprsek pořád ještě zářil klíčovou dírkou. Z celého vzhledu noci bylo patrné, že od chvíle, kdy usnul, uplynulo sotva několik vteřin.

Podruhé usínal obtížněji, rušil ho prudký tlukot srdce, ale jako prve, sotvaže ho přemohla únava, představil se jeho očím sen. Tentokrát byl scénou jakýsi zcela neznámý hřbitov. On a Hela stáli u postranních dveří kaple a čekali na kněze, který měl vykonat pohřeb. Mrtvé dítě leželo na holé zemi u jejich nohou. Jinak nebyl na hřbitově nikdo. Černé cypřiše, sestřihané do jehlanů, stály tu a tam mlčenlivou stráž. Vzduch se nehýbal a nedalo se zjistit, je-li jaro či zima, ráno či večer. Kněz však nepřicházel, ačkoli ho slyšeli, jak uvnitř zvoní posvátnými nádobami jako pilná hospodyně, šukající po kuchyni. Rozhodli se tedy, že své dítě pochovají sami.

Vystoupili po několika stupních k vysokému, šedému náhrobku, aby z kamenné rakve, kterou nesli andělé ztuhlých očí, sňali víko. V rakvi bylo však už jedno dítě, hrozné, znetvořené rozkladem, se strupovitou pokožkou, propadlým nosem a bezbarvými duhovkami. (Kalvach v něm ihned jakýmsi vnuknutím poznal svého staršího bratra, který zemřel kdysi dávno před jeho narozením.) Nyní šlo o to, aby druhé dítě srovnali k prvému. Bylo nutné umístit je proti němu, hlava vedle nohou, nohy vedle hlavy - tak asi ležívají v příliš těsných kočárcích sourozenci chudých. Avšak co to? Jejich mrtvý hošík nechtěl ležet tiše. Pohyboval ručkama, překládal nožky. Nezbývalo než vyčkat, až se uklidní. A tak tu stáli, otec i matka, naplněni děsem a rozdíráni neslýchaným zármutkem. Čas plynul a dítě se pořád ještě hýbalo. Proč se hýbe? Cožpak jsme je dosti dobře neuložili? A opět vtěsnávali nožku k nožce, ručky podle tělíčka.

Počalo se šeřit, ne však proto, že zapadalo slunce, neboť po celou tu dobu slunce nesvítilo - tma, hustá jako prach, vystupovala ze země. Je nutné si přispíšit, nežli se setmí docela! Hela se dívala na muže bezradně a zoufale. „Kněz?“ vyčetl z jejích rtů. Čekalo snad dítě na kropenku knězovu? Vrátil se ke kapli. Sáhl na dveře s kovovým kruhem - povolily. Dlouhá a stinná chodba. Sel. Vlevo i vpravo, všude samé dveře. Kde je kněz? Konečně za jedněmi z těch dveří uslyšel dlouhé, zádumčivé kroky. Tam? Nahlédl klíčovou dírkou a proti oknu spatřil siluetu vysokého starce. Zaklepal, nejdřív slabě, potom silněji. Ticho. Vždyť přece slyší, proč neotvírá? Opět zaklepal, nedostalo se mu však odpovědi. Přiložil dlaně k ústům, naklonil se k zrezivělému zámku a začal slabikovat:

„Pa-ne, pro-sím, vy-jdě-te již ven, o-no je ne-po-koj- né, vy-jdě-te, pa-ne, a po-moz-te nám, dě-je se ně-co zlé-ho, je mrt-vé, a-le nechce spát ve své rak-vi!“

Muž u okna se nehýbal. Kalvachovi bylo úzko, venku je již čirá noc, žena tam stojí sama nad odkrytou rakví. Chtěl znovu zavolat. Tu pochopil, že se mu jen zdálo, jako by mluvil. Otvíral ústa naprázdno, žádný zvuk z nich nevyšel. Konečně se probudil, chvěje se hrůzou, zbrocen studeným potem.

Nyní byla úplná tma, paprsek nezářil. Vítr hvízdal a do okna lehounce bily vločky. Zakašlal. Nesmírně se mu chtělo lidské společnosti a suchého prádla, byl však příliš zemdlen a usnul uprostřed rozjímání, má-li či nemá-li zavolat ženu.

Spal dlouho, tentokrát beze snů, když si uvědomil, že se kdosi nesmělými prsty dotýká jeho čela.

„Co?“ zeptal se, neotvíraje oči.

„Jene,“ pravila Hela, „je mu zase hůř. Prosím tě, Jene, vstaň a jdi pro lékaře. Nejlépe bude, když ho hned s sebou přivedeš.“

Beze slova vyskočil z postele a chvatně se oblékl.

Když vyšel před dům, octl se uprostřed bystrého, neslyšného sněžení. Prostor před ním i kolem něho byl protkán tetelícími se bílými provazci, které se stále a stále ukládaly na zem. Rozhlížel se po stezce, již vyšlapal ve sněhu, když se večer vracel z kanceláře, uzřel však jen panensky bílou plochu. (Z vily bylo do města dobrých dvacet minut cesty.) Byl přestrašen a tak rozespalý, že se bál, aby nezabloudil. Z dáli zaštěkal pes - tam byla lidská obydlí. Pustil se chvatně tím směrem. Mával holí a zanechával za sebou hluboké černé stopy.

Pospíchal, seč byl, pláň však neměla konce. Světla ulic pořád ještě nevystupovala z chumelenice. Jistěže již kráčel nejméně dvakrát dvacet minut! Namáhavá chůze ho unavovala. Zlobil se. Muselo se dát do sněžení právě tuto noc? Pojednou se zastavil, oslněn prudkým jasem.

Nebyla to však ulice. Kužel světla byl vrhán shora, nikoli zepředu. Uprostřed jiskřící plochy, v níž vločky jako by byly tály, stál člověk. Konečně člověk!

„Pane,“ oslovil ho Kalvach, „prosím vás, zabloudil jsem v té vánici, povězte mi, kterým směrem bych se měl dát, abych přišel co nejdřív k nějaké cestě?“

„K cestě? Zde není cesty.“ Muž se zřejmě probíral z hlubokého zadumání. Ačkoli se sníh tak hustě sypal, nebyl zasněžen a oděn byl v nevídaný, modrý a žlutý šat. Nad ním, v černé průrvě mračen, svítila veliká hvězda. Jediná!

„Rozumějte mi dobře,“ vysvětloval Kalvach, „jdu do města. Mám velmi naspěch.“ Hlas se mu třásl netrpělivostí.

„Zde není města. Tam,“ široce mávl rukou, „leží svět. Jsme v říši míru. Ostatně nejsem z Betléma. Přišel jsem z daleka.“

„Nejspíš nějaký blázen,“ pomyslil si Kalvach. Pak ho však přemohla zvědavost. „Kdo jste, prosím vás?“

„Pastevec.“

„Pastevec?. Jaký pastevec. A co tu děláte?“

Místo odpovědi si muž položil prst na ústa a ustrnul v gestu pozorného naslouchání. Jako z nesmírné dálky bylo slyšet křehký zvuk odbíjejících hodin. „Půlnoc,“ zašeptal, matně se usmívaje. „Právě se narodil. Pojďme!“

Kalvachovo srdce se rozechvělo vzrušením. Rozpačitě si uvědomoval, že opravdu bdí.

„Kdo se narodil?“

„Copak jsi zapomněl? Je den narození božího. Kristus se narodil v chlévě. Pospěšme si!“ a vzal ho za ruku.

„Co je mi po tom?“ Kalvach se urazil. Dotklo se ho, že je cizinec tak lhostejný k jeho vlastnímu hoři. „Stůně mi dítě a já jdu, abych mu přivedl lékaře. Bylo mu velmi špatně, když jsem odcházel. Pusťte mě,“ pravil prudce, „škoda času, který jsem tu s vámi ztratil.“

„Pošetilý, on je přece nejlepší lékař! Kam jinam bys šel se svou úzkostí? Vidíš?“ a ukázal na četné postavy, které se trousily nocí, před chvílí ještě pustou. „Ti všichni se jdou klanět jeho jeslím, obtíženi břemeny svých trampot. Chceš ještě déle váhat? Bude lépe, přijdeme-li tam dřív než králové.“

Šťastný nápad kmitl Kalvachovou hlavou. Zázrak? Co jiného než zázrak. Jak jinak by se byl dostal do té podivné hry? Chce tomu snad sám bůh? Zamrazilo ho. Ale jaképak rozmýšlení. Je nepochybné, že jde o zásah vyšší moci. Tuto, příležitost nelze propást. Nyní přímo utíkal, pastýře táhl za sebou. Cestou se ho vyptával:

„Ale jak to? To vy každoročně pořádáte totéž? Cožpak se opravdu vždy opět a opět narodí a vše se opakuje?“ Kalvach už dávno v boha nevěřil a nyní se pokrytecky přesvědčoval, že ve svém nitru zůstal náboženství věren. Obrovská naděje ho zaplavila. Věděl již, jak to vysloví. Právě tak jako onen legendární setník: „Pane, nejsem hoden, abys vešel pod střechu mou.“ Přemítal o vhodném výrazu tváře. Tiše moduloval hlas do tónu pokory.

Pastevec mlčel. Pak se před nimi objevily kontury jakéhosi stavení. Chlév? Bylo tam ticho. Ani světélka. Což aby to byl nějaký úskok? Nebo - že by se byl právě letos nenarodil? Vždyť nespatřili ještě ani jediného anděla! Nebylo slyšet žádné volání: „Pokoj lidem dobré vůle!“ Vtom ve tmě před nimi kdosi zakašlal. Bylo možno rozeznat bílé vousy a ruce, sepjaté v klíně.

„Jdi,“ pravil Kalvachův podivný průvodce, „je to Josef tesař.“ A kamsi zmizel.

Kalvach se po něm marně rozhlížel. Počítal tak trochu s jeho pomocí a teď nevěděl, jak začít. Netušil, že bude věc projednávat s tímto starcem.

„Pane,“ pravil, vida, že veliké, světlé oči na něm tázavě spočinuly, „doslechl jsem se, že se právě narodil váš syn. Bůh,“ dodal spěšně, aby se nezdál být jedním z těch, kteří neuvěřili. „Můj případ je vlastně dosti podivný. Šel jsem pro lékaře a ztratil jsem cestu. Tak jsem se tu octl. Mé dítě umírá. Chtěl bych poprosit vašeho malého boha, aby mi je uzdravil. Tak mi totiž poradil pastýř, který mě sem dovedl.“

Vetché oči se dívaly na Kalvacha téměř posměšně. Mlčely.

Pojednou mu bylo úzko. „Poslyš,“ počal opět, lekaje se ticha, „já nejsem zlý člověk.“ Rozhodl se definitivně pro tykání, pokládal je za nejvhodnější formu rozhovoru s lidmi z bible. „Dokonce jsem ochoten napravit všechno zlo, které jsem kdy spáchal, jen když mi bude pomoženo.“ Uvědomil si, že smlouvá, a zakoktal se. „Ano, ano, odčiním všechno, čím jsem se prohřešil proti - tvé rodině. (Jak jinak než rodině?) Buď tak laskav, vezmi zřetel na mé pokání (co to mám, kčertu, s tím pokáním?) a uveď mne k svátému dítěti.“

„Zbytečně se namáháš,“ řekl stařec chladně, „dítě neumí konat zázraky.“

Kalvach ustrnul. Vždyť jde přece o božské dítě! Počítal právě jen s nějakým zázrakem.

„Copak neznáš děje, jak po sobě jdou?“ pokračoval lhostejně Josef. „Nyní pošle Herodes žoldnéře a nám bude prchati do Egypta. A ještě dlouho po našem návratu nebude čas na zázraky. Přijde pouť do Jeruzaléma a rozhovor s mudrci, poušť, pokušení,” vítězství a pak teprve svátý život a uzdravování nemocných. Chceš-li, přijď později, a chceš-li čekat, čekej.“

„Běda,“ vyhrkl Kalvach, „byl jsem tedy ošálen!“

„Nebyl jsi ošálen. Zradilo tě tvé vlastní sobectví. Ti, kteří sem přicházejí se svými zármutky, nežádají si nic jiného, než aby okřála jejich srdce.“

„Co mám tedy dělat? Kam mám jít?“ zoufale zašeptal muž. „Mé dítě zemře dříve, než se vám podaří uskutečnit jediný z vašich pochybných divů!“

Josef pokrčil rameny.

Tu se Kalvach, jenž byl podrážděn vším, co ho této noci potkalo, zeširoka rozkročil, vyzývavě se opřel oběma rukama o hůl a dal se do křečovitého smíchu:

„Cha-cha-cha! Nechte maličkých přijíti ke mně! Tak to kdysi řekl? Rozeznávám v těchto slovech zvláštní, cynický smysl. Lháři! Lháři!“ Zcela neočekávaně se rozzuřil. „Vidím vám do karet, vy-vy-kejklíři! Vykořisťujete smutek světa! Co byste byli bez našich slz? Posíláte na nás neštěstí, abychom se před vámi plazili v pokoře!“

Josef mlčel.

Kalvach se chvíli nerozhodně kýval, pak začal opět s drzou uštěpačností: „Hleďme, tak se ti tedy narodil syn? Jsi otcem - vlastně ne, vždyť ty jsi jen otčímem! Církev ti říká pěstoun. Velmi ušlechtilé slovo - pěstoun. Ti tě opentlili, co?“ Spustil ještě nehorázněji: „Nebo tě ještě pentlí? A ten tvůj bůh, trojjediný,“ odfoukl plnými ústy své opovržení, „jenž miluje lidi nemocemi, bolestmi, bídou a peklem, nevíš, proč vlastně trestá nevinné děti?“

Josef si svou velikou, kostnatou rukou zakryl ústa, schovaná v pěně vousů. Bylo to snad zívnutí?

„Slyšíš?“ křičel Kalvach. „Nevíš, proč trestá ty maličké? Och, běda mu,“ zavyl v bezmocném vzteku, „běda mu, ublíží-li mi, vezme-li mi je! Až dosud jsem ho snášel, pak mu vypovím válku. Podloudně, otevřeně, kamenem, slinou i ranami budu stíhat jeho proradné obrazy! Škoda, že není. Není, slyšíš? Všechno je lež. Betlémská idyla. Známe to, netřeba se šířit. Jaképak školní důkazy, prostě není. Jak bych ho nenáviděl, kdyby byl! Škoda, že není! Vyhledal bych ďábla v útrobách země a spojil bych se s ním proti idiotskému království pokrytců!“

Marně. Ani ozvěna se neozvala.

„Neslyšíš?“ zalkal muž.

„Slyším, ale mlčím,“ pravil vážně hlas.

„Tebou nepohne ani rouhání?“

„Ani rouhání.“

„Tebou nepohne ani zoufalství?“

„Ani zoufalství.“

Tu se počal Kalvach děsně káti. Slova, která pronesl, se k němu vracela a působila mu neslýchaná muka. Strach o dítě ho přemohl. Přenáhlil se. Oni se však pomstí! Dá se to ještě nějak odčinit? Odprosit! Jediná pomoc - odprosit! Poklekl do závěje. Strojil se k drásavému pláči. Chtěl něco lhát, ale cítil, že jeho nitro je pouhou tůní slz.

Když opět pozvedl oči, spatřil nad sebou dívčí tvář, která ho upřeně pozorovala, snad plnou účasti, snad překypující ironií, snad mladou, snad krásnou. Zastyděl se za svou zbabělost a za pokání, o něž se pokoušel, a snažil se ho zakrýt. Tápal rukama kolem sebe, předstíraje, jako by hledal předmět, ztracený ve sněhu.

„Příteli,“ pravil svěží hlas, „vím vše. Přišel jsi prosit o zdraví pro své dítě. Neoslyšeli tě, ale nevadí. Je mi tě líto a chci ti poradit. Dej pozor. Je-li bůh, který může dávat život, ještě příliš mlád, aby jednal, lze uprosit smrt, která ho bere, aby sečkala. Vyhledej ji. Kdož ví? Možná, že se ustrne nad tvým zármutkem.“

„Kdo jsi?“ zeptal se unaveně.

Usmála se. „Co ti na tom záleží? Jsem, kdo jsem. Nedůvěřuješ mi? Nuže, dám ti tedy ještě jednu radu: neotálej! Víš dobře, že čas kvapí.“

Polekal se. Ovšem že čas kvapí! Povstal, koktaje slova díků. Ptal se, kudy se má dát. Přiznal se, že se bojí, aby opět nezabloudil. Byl pokorný. Byl vděčný.

„Jsi u domu života,“ řekla mu vlídně, „smrt není tedy daleko. Jdi a dojdeš. Její království je poznamenáno. Nemůžeš se zmýlit.“

Vykročil pln nových nadějí. Ještě jednou se ohlédl, už ji však nespatřil. Zmizela mu, jako zmizel pastevec, hvězda i chlév. Vánice již dávno přestala. Ani jediná vločka nepadla. Ani větřík se nepohnul.

Šel. Na polích ubývalo sněhu, zato přibývalo kamení. Konečně před ním ležela jen pustá pláň beze stopy poprašku. Nad obzorem se rozlilo podivné, citrónově žluté světlo - cožpak již svítá? Ale ne, to je docela jiné světlo! Občas míjel hroby, označené kříži a ozdobené zvadlými květinami, položenými tam kdysi v létě. Jak šel, bylo jich stále víc, pláň se jimi hrbila jako vzduté moře. Tu a tam se tyčily cypřiše. Opět cypřiše! Vše opřádala jinovatka, rozlezlá jako plíseň.

Tajemné světlo nad obzorem žhnulo čím dál ostřeji. Stíny hrobů byly dlouhé a černé, po krajích cesty se spojovaly ve smuteční lem. Později byly cypřiše stále zakrnělejší, jakoby rdoušeny neviditelnou tíhou, až zmizely nadobro. To, co se dříve podobalo aleji, bylo rozlehlým lesem křížů. Nekonečný hřbitov. Kamenné náhrobky strměly nad hroby v ztuhlých gestech. Žluté světlo houstlo a stávalo se žlutou tmou. Celý svět se zúžil v tuto jedinou, ponurou cestu. Kalvach pochopil slova děvčete: „Její království je poznamenáno.“

Povědomý, chladný zápach hniloby mu vanul vstříc. Pak přišly první otevřené hroby s ubohými zbytky kostí na dně jam. Potom zas jámy zpola zasypané. Jako by hrobař, který připravoval nový hřbitov na starém, zanechal svého úsilí a vítr, deště a věčná tíha země pomalu vyhlazovaly marné, zapomenuté dílo. Jako by hrobař už dávno zemřel. Pomníky byly černé stářím a pokryté slizkým, shnilým a mrtvým mechem. Tam leží ruka, nos kamenného anděla, sežrány rakovinou, tam trčí k obloze železná osa udroleného křídla, holá jako kost, jejíž maso odpadlo. A ještě dále: pískovec hrobek, rozpadlý v prach, který se sesouval pouhým otřesem kroků. Vše v rozkladu, země, hroby, kosti mrtvých, ne již živá hlína, ale mrtvá hlína. Ne již živý vzduch, ale mrtvý vzduch.

Štítil se kráčet dále. Země se propadala pod jeho kroky. Nebylo zde již nic pevného. Vše se hrozilo kamsi zřítit, v hlubinu, zívající uprostřed vesmíru. Byl unaven, chtělo se mu usednout, ale kam usednout? Zastavil se, nohy se, mu však bořily do sypké hlíny, rozložené v molekuly. Vykřikl. Cosi jako mávání smutečních perutí zašelestilo vzduchem.

„Jsi to ty?“ zvolal v smrtelné úzkosti.

Neodpověděla, ale on věděl, že je to ona.

Rozpakoval se ji oslovit. Paní? Je to dosti vhodné? „Paní, zabloudil jsem, hledaje lékaře, a nalezl jsem cestu k obydlí božímu. Je však ještě dítětem a nemůže mi pomoci.“ Připadalo mu, že nepovídá celou pravdu, a zajíkal se studem. „Můj malý chlapec stůně. Nebudeš-li chtít, neumře mi. Prosím tě tolik!“ (Pokolikáté již a koho všeho to dnes již prosil!)

Nic. Mlčení. Cožpak tu opravdu nikdo není? Propadal se hloub a hloub, ale nedbal toho. Ke komu mluví? Tu si vzpomněl na lékaře, který mlčel, na kněze, který se skrýval, na Josefa tesaře, který rovněž neodpovídal. Kdož ví, není-li to stále týž Mlčelivý, pokaždé v jiném přestrojení? Napadlo ho: smrt. Což byl-li pastevec také jen ona? A dívka, s níž před chvílí rozmlouval? Jsou-li to všechno jen její kouzla? Snad ho svedla z cesty, aby ji nerušil v jejím řemesle! Pojal mučivou nedůvěru ke všemu, co bylo. „Byli na něho smluveni? Lítost nad dítětem, lítost nad sebou samým, lítost nad vším dosavadním marným úsilím ho přemohla. Rozplakal se.

Vtom padl do tmy paprsek, pohled něčího oka. Čekal. Paprsek se rozevřel v přímku ostrou a dlouhou. Přímka se počala šířit. (Jako když se dveře tiše otvírají.) Proud světla ho oslepil. Uprostřed jasné záplavy stála postava a její vlasy vlály. Pokročila k němu a váhavě se zastavila. Nemohl rozeznat její tvář, neboť světlo bylo za ní, a ona byla černá jako stín. Obrysy se: mu však zdály povědomé. Je to ona, dívka od jeslí? Och, jistěže ano!

„Jene,“ pravila tiše, „Jene, vstávej!“

Posadil se v žalostném zmatku. „Co? Myslím, že jsem spal. Co, Anno?“ Byla to Anna, chvějící se vzlyky, neupravená, zdráhající se mluvit, neodvažující se mlčet.

„Měl bys teď jít k Hele. Odpusť, nechtěli jsme tě zprvu budit. Ona však tak pláče! Jdi k ní. Vaše dítě - vaše dítě právě zemřelo.“

/1927/

DOBRODRUŽSTVÍ

Polední slunce pálilo, husté smrčí vrhalo na cestu jen krátký stín, obloha měla tu přívětivou, jásavou modř, která až zraňuje lidské oko, navyklé kancelářskému přítmí.

„Tak co, abychom si chvíli odpočinuli?“ navrhl Kalvach. Přeskočil příkop a shodil se zad důkladný batoh. „Jsem zvědav,“ dodal žertovně, „kdo si první sedne!“

Hošík se matce vytrhl a svalil se u jeho nohou s blaženým oddechnutím.

„Vidíš, jak je unaven!“ zlobila se Hela. „Nemohli jsme usednout už dřív?“ Sundala s hlavy klobouk, dávno vyšlý z módy, a s mrzutým výrazem v tváři se uvelebila v trávě vedle muže a chlapce.

Kalvach mlčky rozvazoval batoh.

„A proč jsme se vůbec vydali na tak velikou túru?“ pokračovala neúprosně Hela. „To není vycházka pro malé dítě. Les jsme snad nemuseli hledat tak daleko. Jistěže před sebou máme ještě několik hodin cesty. A když si ke všemu představím tu zpáteční jízdu přeplněným vlakem!“ Hleděla starostlivě na hošíka, který se krotce Usmíval. Na bledém čele se mu perlily krůpějky potu.

„Myslel jsem to docela dobře,“ omlouval se chmurně Kalvach, „jenže ty mi dovedeš ztrpčit každou radost. Až dojdeme k zřícenině, hoch ožije. Vždyť se na ten výlet celý týden bláhové těšil! Nesbíral celou cestu kamínky, aby je mohl naházet do staré hradní studny? Uvidí vycpané ptáky, rytířské brnění a zbraně, pyramidu dělových koulí z třicetileté války. V restauraci pod hradem bude spousta jiných chlapců v jeho věku, a on má děti tak rád!“

„Řekla bych,“ trvala Hela na svém, „že jsme těch zbytečně vyhozených peněz mohli použít k rozumnějším účelům.“

Přeslechl její námitku. Pozoroval houfy výletníků, kteří se trousili po cestě. Nějaký zpěv dozníval v zátočině. Staří šli pomalu, mládež pospíchala, jako by chtěla být u cíle první, první se svými písněmi a se svým smíchem. Kam až bylo lze dohlédnout, táhly se podzimní lesy. Několik kroků odtud stál na křižovatce mohutný dub, pomalovaný značkami. Kalvach dojídal svůj díl chleba a sýra. Pojednou se rozhodl:

„Víte co? Půjdu se podívat po houbách. Beztoho tu budete sedět nejméně ještě půl hodiny. Co bys tomu řekl, můj statečný malý turisto, kdybych přinesl asi tak kilový hřib?“

Hoch se zakousl do veliké šťavnaté hrušky a hleděl na otce netečně. Kalvach ještě chvíli otálel, upravoval si z kapesníku houbařský uzlík. Pak za ním zapraskaly větévky.

Houština byla tmavá. Dlouho mu trvalo, než si oči přivykly, než dovedly rozeznávat kameny, listí, houby. Jak se tak loudal, vyhýbaje se pavučinám, nastraženým mezi stromy, mizelo pomalu jeho rozladění. Tu a tam našel nějakou lišku, klouzka, holubinku. Pečlivě je oškrabal a strčil do uzlíku. Svedla ho stružka, obrostlá sytě zeleným mechem, dal se podle ní. Zpod kořenů ztrouchnivělého pařezu vytáhl první hříbek. Podíval se na hodinky - uplynulo dvacet minut. Nejvyšší čas obrátit se na zpáteční cestu! Les mu připadal stále hustší a tmavší, dosud však neměl ani nejmenší tušení, že bloudí. Jiná mechem obrostlá stružka. Jiný ztrouchnivělý pařez. Naleziště celé kolonie klouzků. Ne, teď už to přece jen trvá trochu dlouho! Další čtvrthodina. Zpozorněl, naslouchal na všechny strany, ale všude leželo totéž šeré ticho. Zavolal. Odnikud nepřišla odpověď. Zavolal znovu. Co teď? Bylo to mrzuté. Nezbývalo než jít kterýmkoli směrem až na pokraj lesa a tam se teprve orientovat podle slunce a stínů.

Po několika minutách zaslechl tlumené tóny kytary. Prodíral se k nim, pokud houština dovolovala. Konečně les řídnul. Když rozhrnul poslední větve, naskytla se mu zvláštní podívaná. Na travnaté lesní cestě pod několika rudnoucími jeřáby stálo kryté obchodní auto, podobné obrovské bedně, na jehož stěnách byly patrny stopy po nedávno sňatých reklamních písmenách firmy. Na jednom z blatníků polo seděl, polo ležel v malebné pozici sentimentální hráč akordů. Byl oblečen do volné, červeně pruhované kazajky a svou voskově bledou hlavu s černými ulíznutými vlasy unyle opíral o vůz. Na nohou měl kožené šněrovací kamaše, na zápěstích kožené, kované nátepníky. Kalvachovy oči byly zalepeny pavučinami, ve vlasech měl plno jehličí, v ruce držel hubený uzlíček s houbami. Poněkud se ostýchal před tímto hejskem, který vytrvale drnkal na svůj nástroj a předstíral, že ho nevidí. Okamžik váhal. Co mu však zbývalo? Musel se na cestu důkladně vyptat. Vykročil, nedbale pozdravil a popsal svou nehodu. Chtěl vědět, jak se co nejdřív dostane k dubu na křižovatce.

Než se mladík uráčil dát mu nějakou odpověď, otevřela se na zádi vozu dvojkřídlá dvířka a na stupátku se objevila neméně exoticky oděná dívka. Nezvykle krátká skládaná sukénka jí sahala sotva po kolena, štíhlé, snědé nohy měla naboso obuty v černých lakových střevíčcích, poprsí se ostře rýsovalo pod červeným hedvábím kruhovitě vystřižené halenky. Vzdorné tmavé kadeře kryla bílá čapka se štítkem, koketně posazená na uchu. Hbitě seskočila na trávník a strojeně zakňourala:

„Nech toho už, Fra, hrál jsi dobře, ale teď už toho nech!“ Zpozorovala Kalvacha, či spíš se tvářila, jako by ho teprve nyní spatřila, a tázavě se na něho zahleděla. Z otevřených dvířek vozu vyhlédl druhý hoch, nahý až po pás, těsně stažený širokým řemenem, s růžovým obličejem, obrostlým řídkými rezavými chlupy, s kovbojským širákem na hlavě.

Kalvach se stal ještě rozpačitějším. Vypadal před těmito umělými divochy jako vetřelec z říše bídy. Jeho tvář, rozmrzelá blouděním, prozrazovala této chásce, žijící na svobodě, všední tíhu všech jeho minulých i budoucích povinností.

„Co chce?“ obrátila se dívka ostře k tomu, jenž seděl na blatníku.

„Hledá cestu k dubu na křižovatce,“ odpověděl líně tázaný, aniž pohnul hlavou. „Šel na houby a ztratil se své ženě.“

„To jste tedy na docela opačné straně lesa,“ pravila dívka Kalvachovi s jistým opovržením. Chvíli si ho chladně prohlížela, pak řekla živěji: „Víte co? Nechcete-li znovu zabloudit, vlezte si k nám do vozu. My totiž jedeme také v tu stranu.“

Kalvachovi se tuze nechtělo, být přivezen k Hele a k dítěti v tomto podezřelém voze, neměl však na vybranou. Nabídka byla výhodná. Blouděním promarnil spoustu času. Ještě se dá všechno dohonit a vyhnout se nepříjemným výčitkám. Zdvořile poděkoval a neobratně vstoupil do auta.

Omamná, pronikavá vůně mu vnikla do chřípí. Bylo tam dusno. Zběžně se kolem sebe rozhlédl. V pološeru rozeznal jakési šaty, pohozené v koutě. U jedné stěny stál odřený otoman, nad ním viselo laciné, světélkující zrcátko. Zaváhal, pak položil svůj uzlík na podlahu a usedl na pohovku.

Venku se zatím o čemsi domlouvali, vytryskl hrubý chlapecký smích. Nepochyboval ani dost málo, že se vysmívají jemu. Stroj zarachotil, dívka vstoupila do vozu. Jakmile za sebou zavřela dvířka, změnilo se příšeří v úplnou tmu. Zamřížovanými vzdušníky, zasazenými v obou protějších stěnách, pronikalo dovnitř jen několik řídkých paprsků, které se křížily, tančily, kmitaly. Vůz sebou smykl dozadu, rozjel se obloukem, potom přímo. Současně zazněly melancholické akordy na kytaru a splynuly s hukotem stroje. Jeden z hochů hrál, podle všeho na blatníku, druhý seděl u volantu.

Kalvach zprvu nevěděl, kde dívka vězí, teprve když se jeho zrak přizpůsobil temnotě, spatřil ji nepohnutě stát, opřenou nedaleko dveří. Těšil se, že jízda bude krátká, a domníval se, že by bylo zbytečné navazovat rozhovor. Když však vůz nezastavoval a mlčení se stávalo trapným, odhodlal se promluvit.

„Je to ještě daleko, slečno?“ zeptal se, ale současně se za svá nejapná slova zastyděl. Ostatně mu ani neodpověděla. Auto zvýšilo rychlost.

Uteklo ještě několik minut. Bože, ten čas utíká! Hela je jistě již celá bez sebe obavami. V duchu si vyčítal, že sem vlezl. Počalo se v něm probouzet podezření. Což jestli si z něho ztropili nevkusný žert? Leknutím se až zachvěl. Jako by ho byla polila studená sprcha. Povstal, ale auto se zakymácelo, narazil temenem o strop a dosedl zpátky na pohovku. Odhodlal se ještě několik vteřin trpělivě čekat. Konečně se však přece rozhodl. Sáhl po uzlíku s houbami a šel rovnou ke dveřím. Byly uzamčeny. Vztekle jimi zalomcoval. Ozval se výbuch zvonivého smíchu. Teď už o tom nemohlo být ani nejmenší pochybnosti, byl chycen, chycen jako zajíc - ale proč?

„Co - co to má být?“ zakoktal rozhořčeně a pokročil k dívce.

„Nic,“ řekla vesele, hledíc mu zblízka do obličeje, „docela nic. Nelíbí se vám to? Nu ovšem, legrace. Nařídila jsem hochům, aby vás dovezli až na konec revíru. Zlobíte se? Byl to takový chvilkový nápad. Haló,“ zabušila na stěnu, „Fra, nech už té muziky!“ Rychlým, úlisným pohybem otřela tvář o Kalvachovo rameno. „Hraje se jen k lásce, rozumíte?“

Kalvach žasl. Nevěděl, jaké stanovisko zaujmout k takové nestoudnosti. Nejspíš by se hodilo rozhorlení, byl však poněkud zmaten, dívčin zjev a její podivné chování na něho působily jako narkotikum. Mládí z ní sálalo jako nebezpečný plamen.

„Otevřte mi, prosím vás,“ pravil velmi mírně, „musím ven, čekají na mne.“

Ustoupila o krok. „Co vás to napadá,“ řekla s líčeným údivem, „víte, jak jsme už daleko? Nejméně hodinu byste teď musel šlapat pěšky. Raději počkejte, až vás propustím ze zajetí. Já vás totiž pustím, ale až budu chtít.“

„Jenže já chci ven, a to teď, hned,“ prohlásil pevně.

Krátce se zasmála. „Vidíte, tady je klíč!“ Zvedla paži do výše. Když po něm sáhl, bleskurychle jej spustila za ňadra. „Chcete jej? Nu, tak si pro něj pojďte!“ Odhopkovala do protějšího kouta. Dala mu tak nepokrytě najevo, že si přeje být pronásledována.

Odpověděl na tuto vyzývavost zuřivým skokem a rozmachem. Podařilo se mu zachytit ji volnou rukou kolem těla. Pod prsty cítil pružná a teplá ňadra. Pochopil, že pod halenkou nemá košili. Horko ho zalilo, ihned pustil.

„Pálí?“ vyjekla mu do tváře. Když neodpověděl, usedla na okraj pohovky a posměšně se na něho zadívala. „Vy jste mi nějaký smutný patron. Jiný by si vážil takového setkání, a vy jen hledáte, kudy byste utekl!“

„Prosím vás, kdo jste a co chcete?“ zeptal se, jen aby něco řekl.

Znovu se rozesmála: „Snad se vážně nezajímáte o moje jméno? Ptala jsem se vás snad na vaše? Ne, nejsem lehká holka, nemyslete si! Když si však přejete, prosím, představuji se: slečna z dobré rodiny. Nevěříte mi? Můj tatínek je všestranně znamenitý advokát. A tamti dva, Fráňa a Beňa? Romantika, ovšem, a ne tak zcela nevinná. Jezdíme takhle už skoro dva týdny, papá se domnívá, že jsem na venkově u tety. Divíte se? Ale můj bože, jenom se divte, budete se divit ještě víc. Chcete vědět, co mám vlastně v úmyslu, proč jsem si vás tu zavřela. Nu, na to jste také mohl přijít sám. Myslela jsem, že jste vtipnější. Uchvátil jste mne, lesní muži, svou ustrašenou mravností a uzlem hub. Ucházím se o vás, můžete mne milovat, pane Náhodo? Rozmyslete si, než řeknete ne. Jsem snad trochu hezká, či nejsem?“ A najednou zvážněla.

Stál nad ní a hleděl na ni, rozeznával ji nyní tak dobře, tu sebevědomou, zadumanou tvářičku beze stopy vilnosti nebo drzosti. Pod očima jí ležel stín nějakého nesmyslného bolu. Dlouhé řasy, pohublá líčka, pleť s vysokým nánosem pudru. Bezmyšlenkovitě si hrála s širokým pruhem jeho snubního prstenu. To vše trvalo však jen okamžik. V očích opět zasvitly ironické plamínky. Brada se vzdorně vztyčila.

„Prosím vás, dejte sem ten uzlík!“ Popadla jeho oslovský lup, který pořád ještě držel v ruce, a hodila jej do kouta. „Copak vám jiného zbývá, musíte se nechat svést, totiž, chcete-li, abychom vás zavezli tam, kde byste rád byl.“ Vyskočila a chvatně ho políbila na ústa. „Tak, tady máte hubičku na ukázku!“

Vztáhl paže jakoby na obranu, snad ji chtěl opravdu od sebe odstrčit, neočekávaně však poklesla v kolenou, halenka se jí vysoukala, Kalvachova dlaň přilnula k vlahé a hebké kůži. Srdce se mu bláznivě rozbušilo. Tentokrát ji nepustil.

„Tak vidíte,“ hovořila překotně, objímajíc jeho šíji, „věděla jsem, že nebudete tak pošetilý, abyste pro nějakou ctnost, pro nějakou věrnost odmítl, co se vám tu nabízí. To jsou všechno samé nesmysly, viďte? U mne je to ovšem jen vrtoch. Já jsem hrozně divoká a chtivá. Takoví dva kluci, co to je na mne? Nedomníváte se, doufám, že jste dnes můj první milý? To víte, už to začalo být trochu nudné. Zachtělo se mi zas něčeho jiného. Proto jsem si vás naložila. Někdo pije, když má něco na srdci, já - já jsem si zamanula zapomínat tak zvanou láskou. To ale neznamená, že se ubíjím. Ba ne! Žádná sebevražda z hnusu, nic takového.“ Vyskočila na pohovku. Mluvila k němu z výše, oči u jeho očí, čelo na čele. „Na něco důležitého bych byla zapomněla. Ničeho se nemusíte bát. Nejsem pohlavně nemocná.“

Kalvach věděl, že je to hrozně ponižující, stát se milencem jen tak pro něčí rozmar, byl si vědom úlohy, kterou hraje, že je jen nástrojem nějakého zoufalství, že využívá příležitost, kterou by bylo slušné zamítnout, jeho žádost však byla silnější, bylo to tak náhlé, tak neslýchané sladké! Žena marně čeká na rozcestí, ať jen si čeká, chlapec a jeho kamínky, jeho únava - k čertu s tím, nemyslit, nemyslit! Nezáleželo mu už na ničem. Usedl na pohovku, neobratně strhl dívku k sobě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prodavač času.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.