Božena Němcová

DOPISY LÁSKY

2011

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření, je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Carpe diem, 2011

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic

ISBN 978-80-7487-028-6 (epub)

Božena Němcová (před 4. 2. 1820 – 21. 1. 1862)

První velká česká spisovatelka. Dětství a mládí strávila v Ratibořicích, navštěvovala českou školu v České Skalici, dospívala ve Chvalkovicích. 1837 se provdala za úředníka finanční stráže Josefa Němce, uvědomělého, často překládaného vlastence. Změny manželových působišť obohatily Němcovou o poznání krajů, zvyků a mluvy v nich. Hlavní význam ale pro ni měla Praha. Úděl chudé matky živitelky vyvažovala přátelskými kontakty, několika vztahy milostnými a literární tvorbou. V ní začínala básněmi a pohádkami. Později psala sociálně zaměřené povídky, jakož i povídky venkovské, a romány. Po Babičce jsou hrdinkami povídek dívky vynikající svou opovážlivostí, samostatností a čistotou. Koncem léta 1861 utíkala od manžela i od dětí s předsevzetím věnovat se jen literatuře. V Litomyšli už nebyla s to připravovat své spisy a manžel ji odvezl těžce nemocnou do Prahy, kde zemřela. Vytvořila typ moderní české prózy psané jako živé vypravování, jež slučuje kontrastní motivy v plynulý proud. Postupně stále oceňovanější částí díla Němcové jsou i její dopisy. K nejznámějším dílům však patří Obrazy z okolí domažlického (čas. 1845), Národní báchorky a pověsti (1845–47), Babička (1855), Divá Bára (čas. 1856), Pohorská vesnice (1856), V zámku a v podzámčí (čas. 1857), Chudí lidé (čas. 1857), Chyže pod horami (čas. 1858), Pan učitel (čas. 1860) a Slovenské pohádky a pověsti (1857–58).

1/ ANTONII BOHUSLAVĚ RAJSKÉ 8. SRPNA 1844

Mnohovážená!

Velice mně milá přítelkyně!

Bolně mě včera Vaše slova dojaly a neustále se v mém srdci ozývají. Vím, jak těžko je v té věci radu dáti; ale co mohu a jak myslím, co chci Vám zjeviti; zdali s Vámi nesouhlasím, nuže, odpusťte mně.

Je-li to opravdivá láska, ta vášeň, pro kterou člověk na vše, co se v cestu klade, zapomene, jemuž předmět milený jedinkým cílem blahostí jest, je-li to taková láska, jenž pro H. cítíte, tedy jsou moje slova marná; známť touhu po té vnadné růži, pro kterou rády saháme, ať by i trny její nás píchly. Ale je-li to láska, kterou chcete pro vlast, pro naši věc obětovat, cítíte-li v něm jen mučedníka slovanského národa, pro nějž tak velkou ztrátu my Vámi zde by jsme utrpěli, ó to, prosím Vás, nečiňte, uchylte se k druhé straně, kde více působiti můžete, otce rodině a rodinu k radosti otce, a pro svatou naši věc; pomyslete, co na té roli pro nás pracovati můžete; víte, že muž, byť by sebeslavný byl, nesvede tolik, co rozumná žena, a Vy s Vaším nadáním, tou vroucí láskou k drahé vlasti; když Vy se co skvělá hvězda na té tmavé obzoře objevíte, kdo nebude bažit, by jen jedinký paprsek toho blahodějného světla dosáhl! – věřte, Vy nám po boku našeho pěvce, toho skvělého slovanského slunce nejvíce pomoct můžete. Ve Vás skládají celou svou naději mnozí – mnozí (což jsem ovšem nikdy říci nechtěla), zdali Vy jej neochráníte, kdo by to mohl?, aby pro nás nebyl ztracen.

Co se dotýče bližších okolností, které v domácnost sahají, i ty jsou lepší na té straně, což také velká výhoda jest, neb duch tratí sílu, když starost o vezdejší chléb jej tíží. –

Já bych ještě mnoho mohla psát, ale již děti vstávají, a já musím přestat.

Odpusťte mou sesterskou radu, jestli Vás snad bolně dojmula; já psala jen v tom pádu, jestli láska taková, jak jsem zprvu podotknula; jinak ale, zdali opravdivá, pak by ji jen horoucí láska k vlasti přemohla. Já Vás líbám a zůstávám

vždy Vaše vroucí přítelkyně

Božena Němcová

Spalte list ten. Pište, jestli Vám čas dovolí, a dejte list mému muži.

2/ ANTONII BOHUSLAVĚ RAJSKÉ PO 13. SRPNU 1844

Drahá duše!

Nejmilejší přítelkyně!

S radostí, ale spolu i s úzkostí jsem Váš list obdržela; já ani nepomyslila, jaké následky by mohl mít, až jsem teď Váš obdržela a viděla, co Vy dobrá, obětující se duše jste učinila. Je to ovšem pro nás dobře a vlast Vám o jedno dobré více povinována bude, ale co tomu snad srdce říká; ulehly všecky bouře, jenž ním zmítaly? Uhostil se mír v něm? Mnoho bych za to dala, kdybych do Tvého mutného oka, Ty můj dobrý anjeli, hleděti mohla, já bych poznala, zdali to oběť, aneb opravdivé přesvědčení o pravém stavu té věci bylo. První bych nepřijala; já bych zase napravila, co jsem zkazila, mě by každá písmena toho osudného listu na duši pálila, kdybych pomyslila, čím příčinou se stal. A co by jsme tím získali? Vy neznáte břemeno, jenž taková oběť s sebou přináší – a jste dosti silná, je nést? Ale co to povídám! – Vím, že to nebylo žádné přenáhlení a že Váš zdravý rozum zajisté rozeznal, co pro Vaše blaho lepší bude. Jestli snad něco nerovného na té nové dráze, snad se lehko narovnati dá. A tak děkuju ve jménu všech přátel a ctitelů Vašeho ctěného ženicha, že jste nám jej pro vlast zachovala, jakož i jeho rodinu; přeji Vám, by lásky Bůh dráhu Vašeho života růžemi bez trnu postlal. Zarmoutí se Praha, když svou okrasu ztratí; ale Ona svou matku nezapomene, které život zasvětila, ale pro její dobro i ve vzdálené krajině pracovati bude. Kýž mi to Bůh dá dočkat, bych po několika letech aspoň Vás zase spatřila; a sobě říci mohla, že jsem, kdyby jen jedinkým slovem, k Vašemu štěstí přispěla, pak bych byla šťastná. Lituji H., ale po čase jeho mladé ještě srdce snad zase náhradu najde; a nyní myšlenky jeho zaujímá vlast. Jen jste-li Vy tiše a spokojena, pak jsem i já; a bude vše zase dobře; po bouři slunce svítí a modré nebe se na nás směje. Já jsem zde tak idylicky živa jako v Arkádii. Zdraví se však ještě nezlepšilo; ba ani snad nikdy – Děti jsou zdravé a mají zde dosti zábavy. Nezapomeňte na nás a piště brzo. Mou úctu panu doktorovi i paní sestře. Pozdravení pana Čelakovského mě velmi těšilo, a list by mě byl ještě více těšil, ač si ani nesmím opovážit říct; vím, že to neřeknete, by mě za smělou nedržel. Buďte s Bohem a piště brzy Vaší upřimné přítelkyni

B. Němcovy

3/ ANTONII BOHUSLAVĚ ČELAKOVSKÉ 20. KVĚTNA 1845

Moje drahá, vroucně milovaná přítelkyně!

Ne jednou, ale dvakrát, třikrát jsem Váš milý list přečtla a pak z upřimného srdce vzdychla „Bože, popřej trvání jejímu štěstí!“

Když jsem posledně se sestrou doma byla, tak nás na zpáteční cestě o půlnoci šikovný vozka v jednom lese zpolehoučka svrhl; i museli jsme tedy hezký kousek cesty jít, což mně nebylo nepříjemné. Nebe bylo čisté jako moře; hvězdy se třpytily a měsíc tak tiše na něm plynul, že bych se byla do něho zakoukala. Tu se najednou přihrne množství chmůr, rozprostírají široké rámě a zakryjou svým černým pláštěm jasnou tvář měsíce, takže jen slabý odstín jeho záře pod ním viděti. Tak to přes něj táhne, jako divý lov! Konečně všecko přejde, měsíc se chvíli třese, ale pak zase jasně, ba ještě jasněji než předtím svítí. Bylo mi, jako bych v té jasnoskvělé tváři životopis mé drahé Bohuslavy čísti měla!

Píšete mi, že Vás dítky Vaše milují; a jakž by to mohlo jinak být? Stýská se jim, když na chvíli odejdete – Nám se po Vás také stýská, a žádný nedá náhradu, žádný stesk neukojí.

Právě píšu pohádku o zaklené holubici, ba věru bych na chvíli ní chtěla být. A víte proč? Hned Vám to povím.

Letěla bych vysoko přes hory a doly až do země jednohlavého orla k vysokému zámku. Tam bych sedla na srdce matičce, na hlavu otcovu, pozobala sestry a bratry, a zase dále letěla. V malé zahrádce kvete růže, kol ní čtvero poupat, nad ní pějící slavík. Tam bych usedla a naslouchala jeho zpěvu. Pak se kloním k rdící a jedno slovo jí pošeptám; a z růžového kalichu mně tiché „ano“ odpovídá. Sbohem, slavíku a růže!

Musím se však do skutečností obrátit a všecky otázky hezky po pořádku zodpovídat. Ptáte se na mé zdraví, laskavá Toninko? To není ani lepší, ani horší. Prozatím jsem spokojená. Můj Drahotín byl však, a právě když jsem byla doma, nebezpečně nemocen, měl záškrt. Nyní je ale zase dobře, a dobrého rozmaru neztratil ani za mák. Ti druzí dva kluci jsou zdrávi; jen má ubohá Dora má boule. Čím dále tím více jich má; ovšem že by nemusela od nich umřít, ale co zkusí? Vzpomíná často na tetinku a nechce posud věřit, že jste odtud pryč. Předešlý měsíc – 20. – se odstěhovala matka do Zagan. Marie Vás líbá, a bude-li to moct jen poněkud být, že se k Vám podívá. Stýská se jí tam, jak mi psala.

Podobizna je již hotová a dle úsudku všech velmi zdařilá. Radši bych byla ovšem visela ve Vašem pokoji, než u pana švagra v tom uměleckém cechu. Stydím se, neboť toho ani nezasluhuju. Myslím však, že je to památka přátelům.

Ptáte se také, co dělá almanach? Posud nemám ani řádek v rukou, a jak se dozvídám, velmi málo se píše. Tuším že to na příští rok sotva bude; a skoro by bylo lépe, neboť by se jistě důkladnější věci podati mohly. Když vy si stěžujete, že jste nevěděla posud, co to je česky psát, co tedy my říct máme? Co jsem přijela z domova, nemohla jsem pro vlastní a holčinu churavost skoro ani vyjít; chci tedy co nejdříve do přednášky k Jonákové, bych se s těmi děvčaty sešla a jich se pozeptala. Paní Zapovou jsem před několika dny u paní sestry seznala. Je to něžná žena s přemilým okem; již se jí prý nestýská. Spisy Vašeho drahého manžela jsem, kromě písní litevských a popsání Města božího, již několikráte všecky přečtla. Věřte, že Vám takového učitele závidím! – Včera byla u mě útulná Braďkova. Zdali prý si na ni vzpomenete? Líbá Vás nastokrát.

Nyní, má drahá, ještě jednu nemilou novinu, a ta jest, že co nejdříve Prahu opustit musíme. Jistá věc to ovšem není, ale skoro tak. Máme přijít do Nepomuk pod Zelenou horou. Říkávají „Co člověk musí, rád udělá“. To je lživá přísloví. Ale co je dělat? Vždyť nemůže pořád slunce svítit, a nemá-li noc též své příjemné stránky? Komu mám svůj čestný ouřad odevzdat?

Ještě jednu prosbu, má jediná drahá Bohunko! Dokud jste zde byla, nebylo stranu mých povídek nic jistého vyjednáno. Protož jsem také nic řícti nechtěla. Prohodila jsem však mé mínění někomu, koho jsem se bála, aby Vám to přece nevyblebtal, musela jsem to tedy vymluvit. Čejka mně to obstarával; by ale loudavého Pospíšila neurazil, ukázal mu je, a ten si je nechal; co mě mrzí, neboť to je bez konce, co on do rukou dostane. Teprv je arch vytištěn.

Nasbírala jsem ty něžné kvítka po mezích a lukách naší drahá vlasti a do věnečka je uvila. Komu bych je měla věnovati, než mé nejmilejší přítelkyni? Nepohrdněte tím malým dárkem a přijměte jej ode mě na památku. Jestli Vás v kruhu Vaší rodiny jen chvíli bavit budou, jsem sladce odměněná.

Ostatní noviny, stranu divadla a literatury, Vám beztoho pan švagr píše. Něco si nechme napodruhý. Můj muž a doktor Čejka nechají Vám ruku líbat a pana manžele srdečně pozdravujou. Ode mě též budu prosit nejsrdečnější pozdravení; dítky polibte za mě. Tisíckráte Vás v duchu líbá Vaše

Božena

4/ KATEŘINĚ LAUERMANNOVÉ Z DOMAŽLIC 17. ŘÍJNA 1845

Drahá přítelkyně!

Již mnoho dnů uplynulo, co mne osud z Vašeho květného sboru vyloučil a daleko až k patě tmavých hor zasadil! Toužím, toužím po té milé matičce Praze! Toužím po Vás, drahé duše! Zde není žádný, s kým bych mohla promluvit. Město je špinavé a nepěkné; byt máme dost velký, ale nepohodlný. Lid je dobrý a rázný; obzvláště selský a měšťanský. Panstva je zde málo, ale několik zpanštělých fiflen a hejsků, kteří si dávají jméno honoracii. Nechme je, škoda papíru. Německy se málo mluví, ba málokdo rozumí německy z měšťanů, ale ve školách trápí navzdor tomu děti tak němčinou, že se jim div v hlavě nepojurdí! „Jiné školy,“ by měly křičet matky plným hrdlem a dříve nepřestat, dokud by je neměly.

Ale ta řeč zde, to je poklad! Mně to okolí české mezi těmi Němci vůkol přichází jako nějaké zaklené údolí! Zde to bylo ještě před padesáti lety jako v Praze a v kraji před sto a více. Je to zachovalost řeči a způsobu. A což moje Bůlky! To jsou zdravé holky, jen škoda, že svůj selský prastarý kroj svlékly a do německého aspoň od polo se přestrojily. Ale já je také dost hubuju; ony se vymlouvají, že to skrze zimu udělaly, ty sukně byly prý velmi chladné. Ale ti staří v tom přece nepomrzli!

A jak se Vám vede? Zdaž-li přece na mne vzpomenete? Já vím, že ano. Kdybych se byla měla ve Vás zmýlit, tak bych zvolala: „Světe, tys lživý, podvodný skrz naskrz“ a zamkla bych srdce na deset zámků. Prozatím mám jen jeden! –

Prosím piště mi brzy, a pište nápis, neboť po poště je lépe psát. Na pana otce, matku a sestru mou úctu že vzkazuju. Podobizna pana otce visí v čele všech druhých, a kdykoliv do pokoje vkročím a do té vážné upřímné tváře se podívám, vzpomenu na naše rozloučení, a slza mi oko zvlhne. Bůh nám ho ještě dlouho zachovej, i Vám. Sbohem, má drahá, dobrá duše!

Vaše upřimná

Božena Němcová

5/ JOSEFU MYSLIMÍRU LUDVÍKOVI Z DOMAŽLIC 7. LEDNA 1846

Velectěný pane!

Dlouho jsem přemýšlela, ke komu se obrátit mám, aby mi nížepsanou slavnost důkladně popsal, a byla jsem věru na rozpacích, an mi bezděky staročeské přísloví „Sejdu z očí“ atd. na mysli tanulo, a ono bývá začasté pravdivé. Tu jsem vzpomněla na Vašnosti, a znajíc šlechetné a vlastenecké Vašnostino srdce, začala jsem ihned psát, doufajíc, že mi moji prosbu neodepřete, neboť nevím, ke komu bych se potom obrátila.

Potřebuji do jedné povídky národní obyčej děvčat aneb spíše přástevnic z našeho kraje. Já se sice ještě trochu pamatuji, jak to žernovské holky mívaly, ale nevím, nejsem-li na omylu, a v takové věci bych nerada lhala.

Tuším že je to tak: „Děvčata, které dohromady chodí a přástvy drží, spočtou v druhém aneb třetím masopustním týhodni svoji přízi, a které nejvíce napředla, ta je královnou a dává dlouhou noc. Každé děvče od příze něco pro sebe má, a to potom prodá a koupí něco k dlouhé noci. Která je královnou, ta musí dát ale nejvíce, a u té se večeře drží. Večer pozvou děvčata své hochy a všickni jdou k večeři. Na stole musí být naditý kužel s pěknou pentlí otočený. Když jsou po večeři, dá se kužel na přeslici, královna ho vezme a každá se svým milým jdou v páru s muzikou do hospody. Ovšem že královna nejvíce tančí. Její hoch je ale povinen jí vrkoč dát, který k půlnoci a jí věnuje.“

Nyní nevím, je-li to tak, čili není, a jaké písně se přitom zpívají. Je mi velmi mnoho na tom záleženo, abych to důkladně věděla a co možná záhy. Velmi škoda by byo, kdyby se ta národní slavnost byla již opovrhla, což ale nemyslím. Na Žernově by to nejspíše k doptání bylo.

Jak se daří Vašnosti po všechny časy? A co dělají moji milí Ratibořičané? Až se Vašnosti s kýmkoli, kdo se na mne laskavě upamatuje, sejdete, račte vyřídit srdečně pozdravení každému. Často na tu milou krajinu a na všecky ty dobré duše vzpomínám.

Nám se vede prostředně, jednou zle, podruhé dobře, jednou jsme nemocni, jednou zdrávi. Jak se mi tu líbí a jaký zde život je, Vašnosti se ve Květech dočte.

Prosím Vašnosti, mou smělost mi prominouti; kdybych mohla já něčím sloužit, s radostí to učiním. Vašnosti odpustí, že prosím o brzkou odpověď; mám to brzy zaslat.

S nejhlubší úctou zůstávám

Vašnostina služebnice

Božena Němcová

6/ ANTONII BOHUSLAVĚ ČELAKOVSKÉ Z DOMAŽLIC 14. ÚNORA 1846

Moje nejvroucnější pozdravení Vám vzkazuju, přítelkyně moje drahá!

Již jsem myslela, že jste na mne zapomněla, a hle, na Hromnice dostala jsem Váš mně milý list. Těší mne, těší, že jste s celou Vaší rodinou zdráva. Ó kýž bych to mohla též říci, ale bohužel u nás je stálá nemocnice. Moje dobrá Dora je v posteli, co jsme zde; brzy se jí rány zacelí, a hned se zase všecko rozkvasí. Jako poutník bloudící po poušti saharské s toužebností hledí, kdy zelený trávník uvidí, tak hledím i já, kdy sníh roztaje a kvítí se probudí, bych mé ubohé dítě na boží světlo poslala; to je ten jediný lík. K tomu všemu máme vlhký byt, a teprv za několik dní se budem stěhovat. To bylo příčinou, že se nám všecky děti rozstonaly; na mne to vlhko též zle působí, takže se mi zhoršilo. Po velkonocích pojedu z té příčiny do Prahy, bych s Čejkou promluvila; je to trapný stav, když člověk ani den bez bolesti stráviti nemůže a snad ani žádné pomoci očekávati nesmí. Ještě dobře, že se chráním melancholie, sice bych byla již pod zeleným rovem, z čeho bych si ale, kdybych neměla svaté materské povinnosti, pranic nedělala. Řekněte, že mám ale ještě jednu povinnost, viďte? – Nu chvála Bohu, již se naše lípa zelená, již je v plném květu a nepozná, kdy lístek upadne! Jen aby nám Bůh její květ od vší pohromy uchránil! – Lituju, a jak velice, uvěříte jistě, že musíte i s Vaším nám všem tak drahým manželem od vlasti vzdálená žíti a očitě se o pokrocích přesvědčiti nemůžete, které se denně činí.

Jsemť v Čechách, nedaleko té naší matičky Prahy, a přece je mi teskno; zde je lid ještě tak tuze pozadu, že se toho člověk zhrozí. Oni mluví česky, protože neumějí německy; ale o vyšší vzdělanosti, o národním citu nevědí ani za mák. A co mám říct o selském lidu! V jedné vesnici učí zedník, tu zase truhlář, jinde též takový, který neumí ani pořádně číst, a když chce, aby děti psaly, musí si dát předpis napsat. Sama pomyslete, kam to vede. Krvavé slze by člověk nad tím lidem plakal. Ale anděl Páně nad ním bdí a nedá mu zahynout. Jak mnohé vlohy, jak mnohá bystrá hlava zajde, aniž k pravému usvědomnění přijde. Oni to cítí, oni by se učili, ale což mají dělat, když jim žádný mesiáše nepošle. Málokterý aby o historii co věděl, aneb knihu jak živ byl přečetl; než nyní přicházejí z vesnic, kde jsem známa, sami pro knihy a večer při přástvách čtú. Ten selský lid je moje radost; vždy okřeju, když mi podá selka mozolovitou pravici a upřímně se zeptá: „Nu paní, jak se máte? Proč tak dlúho k nám nejdete?“

Co zde v několika vesnicech pravá zkáza je, ten v peklo prokletý jezuitismus! Jsou zde nablízku dva jezuité, od tak řečeného bratrstva, blázni! Ale nemáte pojmu, jak ti ubohý lid zbalamutili, do miziny přivedli, takže chodí jako bludné ovce. Ani pomyslit na to nechci, neřku-li abych o tom psala. A toho stohlavého draka se nesmí žádný dotknout! – Ostatní jste beztoho v Květech čtla a něčeho se i dále ve Včele dočtete, nebudu Vám to tedy zevrubněji popisovat. Jen to se zmíním, že bych skrze ty „obrazy“ málem od zdejších pánů měšťanů bití dostala, a to proto, že jsem napsala, tovaryši že okna tlučou, že spávali za starodávna nazí a že jsou po tu dobu pověrečni! Ó sprostnost! Nejdu ani krok, kromě do vesnic, a o ty zdejší honorace se pranic nestarám. Jsou to šosáci!

Vaše, ač trochu tuze pochlebná kritika mne přece velmi potěšila. Tedy přece to může dětem číst; a přece se povídá, že to pro děti není. Inu ráda věřím, že není, a přisvědčím. Ale ne všecko, dá se několik i těm nejmladším dětem číst, to v druhých svazcích uhlídáte! Nemohu se tomu vyhnout někdy, sice bych musela celou látku předělat, ale myslím, když je takový otec aneb matka čte, jako Váš pan manžel a Vy, že se tomu snadno vyhnout může, co by se pro dítě nehodilo. Do čtvrtého svazku mám dělat předmluvu a přiznat se, co je moje, a co národní; udělám to, ač nerada musím se k mnohému přiznat, co není národní, a budou mi to za zlé pokládat. Mně to nedá, když slyším pohádku, ale docela převrácenou a zostuděnou, abych ji tak napsala, přidám, kde je potřeba, ze svého, a to nehezké vynechám. Celé jsem udělala ale jenom dvě, a více žádnou neudělám. Třetí svazek se tiskne, ale já píšu již na pátý. Ten Pospíšil je k promrzení s jeho loudáním, ale co počít.

Pražské děvčata budou tedy vydávat „almanach“. Zdař Bůh. To mne ale mrzelo, že neměly tu čest, aby si byly paní za redaktorku udělaly. Není-liž tam paní Zappová? Která tak pěkně píše; ne, ony to ujednaly mezi sebou a udělaly si tajemníkem p. Havlíčka Borovského. Nevím, mám-li co poslat, čili ne; snad by to ani ode mne nepřijmuly. Věřím, má drahá, že Vás to mrzelo! Ono není všecko zlato, co se blýští! Bohuslavy mezi nimi již nejsou. Avšak nechme to být. Já si z nich nic nedělám, ale také si jich nemohu vážit. Napsala jsem jednu vesnickou povídku, nevím ale, bude-li se líbit. Jestli ji přijmou, napíšu ještě jiné; jenže mám velmi málo času k tomu, a jen večery a neděle použít mohu. Avšak když se na pouť jede v pohodlném voze, to prý není taková zásluha, jako když jde pěšky!

Nedávno jsem dostala také list od p. Zappové. Je ztrátou milého děcka k smrti zarmoucená, beze vší útěchy. Bylo to choré poupě, kterému by líky nikdy byly nepomohly; ale matce to marné povídat. Je to vroucí, přítulná duše, vlast svou s celým srdcem milující. Avšak doufám, že se zase zotaví a potěší, jen co jí nové poupě, posud v klíně materském dřímající, vykvete.

V letě, dá-li nám Bůh zdraví, snad se uhlídáme; neboť myslím, že se dojista k rodičům podívám; pak si budeme povídat, máme toho mnoho nastřádáno, viďte?

Moje Bohdanka Vás líbá, již se učí písmenky, a nezapomněla posud na tetinku; i malý Jaroušek se učí již. Moje děti šly poprvé s pláčem do školy, že musely mít německý slabikář! Dost těžko to i nám oboum přicházelo, ale co naplat, když to jinak nejde. Než Němec ze žádného nebude, za to ručím. Vyřiďte panu manželi moji úctu a srdečné pozdravení, jak ode mne, tak od mého muže. Vám nechá ruku líbat. Pište mi brzy, abych věděla, zdali jste list obdržela. Buďte zdráva a vzpomeňte často na Vaši upřimnou přítelkyni Boženu. Líbám Vás i se všemi dítkami. Sbohem.

7/ KARLU ROJKOVI Z DOMAŽLIC 7. KVĚTNA 1846

Mnohovážený velebný pane!

Dávno již se chystám na Vašnostin srdečný dopis odpovědít, ale vždy a vždy mi něco překáží, že nemohu list dokončit, a také jsem v tom čase, co jsem Vašnostin list obdržela, naši starou Prahu navštivila, což vlastně jedinou příčinou jest, že bych o málo u Vašnosti v podezření nezdvořilosti byla upadla.

Nápěv k Vodníku se mně i mému muži velmi dobře líbí, já děkuju Vašnosti za to srdečné upamatování a ujišťuji, že mne velice potěšilo. Nyní si na mne mnohá krajanka často vzpomene. Bůh žehnej a popřej zdaru počínání Vašnostinu. Čtouce o vzrůstu blahopůsobících přádelen, vždy se z toho těšíme a žehnáme v duchu šlechetné původce a každého podporovatele ubohé chudiny!

Nemohu na tu milovanou krajinu, na můj bývalý rozkošný domov zapomenout, kde jsem tu nejblaženější dobu mého života strávila. Ráda bych ho ještě jednou do mé smrti spatřila! Mám radost, že si Skaličtí tak statně počínají. Jen svornost a pevné setrvání, a musíme zvítězit!

Jaký život zde je, dočtete se v „Obrazích z okolí domažlického“, pro které jsem ve městě velmi nenáviděná, takže já i můj muž docela ode všech odstranit jsme se museli pro hrubiánství!! Že pravdu píši, dosvědčí dopis redaktorův ve Včele, odpověď to pánům domažlickým. Ve městě je lid velmi netečný, zpozdilý, svévolný, a žádné napomínání neplatí. Ti zůstanou věčně věkův pozadu. Zato si ale libuju venkovské sedláky a selky, to je zdravota rozumu a upřímnost, a člověk si mezi nimi oddechne, to se zdá ale těm městským sprosťákům bláznovství! Zde je velmi hodný kaplan, pan páter Švehla, který je horlivý Čech.

Až se Vašnosti příležitost naskytne s panem děkanem Regnerem mluvit, prosíme od nás uctivé poroučení vyřídit; pana pátera Rozšlapila srdečně pozdravujem, jakož i jiné známé, které by se na nás laskavě upamatovali. Němec Vašnost upřimně pozdravuje a já zůstávám s úctou

Vašnostina

Božena Němcová

Vašnosti se bude divit, že list od 7. máje psaný tak dlouho do Bohuslavic jde. Ale mně se lépe nevedlo, když jsem ty dny dostala psaní nazpátek a na něm stálo, že Bohuslavice v Čechách k nalezení nejsou. To máme zběhlé ouředníky v českém zeměpisu, či že ne? – Němec chce žalovat, to jest, chce mi jen žalobu napsat.

8/ ANTONII BOHUSLAVĚ ČELAKOVSKÉ Z DOMAŽLIC 25. LISTOPADU 1846

Moje drahá přítelkyně!

Že jste kolikráte řekla „nedbalá písařka ta Božena“, to věřím, ale že jste v mé srdce důvěru ztratila, to nevěřím. Mé dlouhé mlčení přátelství naše nezměnilo, viďte, duše rozmilá, že ne? – Váš poslední dopis obdržela jsem zrovna den před odjezdem do Lázní Františkových, kamž jsem od lékařů poslána byla. To bylo příčinou, že jsem slovu svému, Vás to léto navštiviti, nedostála. Čtyry týhodně byla jsem od dětí vzdálena; co mne to peněz stálo, co trápení, a vše nadarmo. Po nějaký čas mi bylo lépe, ale nyní se moje staré bolesti navrátily a jsem tak churavá jako dříve. Lékař praví, že musím na jaře buď zase do Lázní, aneb někam na jiné povětří. Myslím tedy, že do Lázní nepojedu, ale raději se k rodičům podívám, a to bychom se tedy jistě shledali. Chtěla jsem Vám psát, hned jak jsem přijela, ale duše moje byla sklíčená a každý den byl můj rozmar jiný, veselý však nikdy. Churavý člověk promrzí sebe i jiného, to jsem již zkusila. Já nevyhlížím špatně, ale zdraví mé je podkopáno a sotva mi je kdo více navrátí. Ale nelekejte se, má drahá, té lamentací, já jsem nyní docela pokojná, a duch můj nabyl zase té světlosti, kterou dříve měl. Já si připadám jako temeno Čerchova, na něž se z okna dívám, když je ohromné balvany šedých chmůr zahrnují a tísní, dokud je světlo nebeské nezaplaší. Snad mi Atropos nit mého života tak nakrátce neustřihne. Ještě jsem nic neučinila; proč bych byla žila? Trudně se to s světem loučí, když má zanechat tolik nevykonaného díla. Slze a vzdechy mých sirotků by duši mou z nebes výše k světu přivábily a pevnými pouty ji držely, že by se nemohla ze své proměny těšit. Možná, kdybych byla zkažená nepřirozenou filosofií, která slovem smrt duši i tělo pochovává, že bych snad zoufala, ale tak mi ani nenapadne bát se smrti. Vždyť umřít nemůžeme! – Ale drahá, já bych se zabrala do takových myšlének, které Vás nebaví, raději o něčem jiném, aby se Vaše černé oči radostí zaleskly a ústa se usmála, a to dokáže asi jediné slovo „Jaromír“, není-liž pravda? Co dělá ten klučina? Je zdráv, hodně rozpustilý a zlobí matičku hodně? Vždy jste byla matkou, ale nyní jste pravou matkou a řekněte, zdali je větších rozkoší nad rozkoše materské, chová-li srdce lidské čistší lásky nad tu, kterou matka své dítě objímá? Dobře praví Scheffer: „Eines nur ist schöner und besser als ein Weib, und das ist die – Mutter!“ (Poznámka: Jenom jedno je krásnější a lepší než žena, a to je – matka.) Je-li zdráv Váš manžel? Chtěla bych Vás vidět ve Vaší domácnosti. Co chybí ještě k Vašemu štěstí? – Vlast! – Vroucně bych přála, by se i to poslední přání vyplnilo a žádný mráček oblohu Vaší domácí blaženosti nekalil. Jednou se toho snad přece dočkáme, do té doby již buďte pokojná.

Já se velice potěšila, slyšíc, že jste těžký krok – tak šťastně přetrpěla a s milým synáčkem zdráva jste. Pěkně líčíte Vaše blaho, ty drahé dítky, Vašeho milovaného Ladislava, na něhož můžete právem pyšná býti! – Takového manžela jste k Vašemu štěstí potřebovala a náš milovaný básník takovou ženu, při níž by mysl jeho okřála, čistou vznešenou duši, jako jste Vy, drahá Toninko! Běda, kdyby byl dostal ženu, která by myšlenkám a citům jeho nerozuměla a k letu smělému duše jeho vznést se nemohla. – Ale to by se bylo bohdá nestalo. Zdárná rodina je ten nejkrásnější dar boží! Já bych ji přirovnala k naladěné lyře; každá struna jiný tón, a přece v spolku nejčistší souhlas. Takové štěstí Vám přeju, přítelkyně, zasloužila jste si je.

Máme se odtud dostat zase jinam, buď na samé hranice bavorské mezi Němce, anebo, dá-li Bůh a pan dvorní rada, blíže Prahy někam, ale kam, to posud žádný neví. Již se to zde přece trochu vzmáhá, ale při každém kroku se potká člověk s překážkami, jako by šel řekou, kde popukal led a kry se mu v cestu staví. Ještě bude muset hezky dlouho slunce svítit, než tady všecka tvrdá kůra roztaje. Když lítal svatý Duch po světě, na ten zdejší koutek zapomněl. Abych Vám popisovala školy a tu všecku zdejší správu, toho na mně nežádejte, žluč by mi pukla. Od prvního, to jest pana děkana, až do nejposlednějšího úředníka nestojí za nic víc, než aby je hodil přes plot. – Já lituju ty moje kluky! Selský lid je sice nevzdělaný, ale hodný a s tím já nejraději zacházím. Pěkných báchorek jsem zde nasbírala. Nyní bude prý p. Pospíšil tisknout VI. sv., říká si, že má nyní špatnější odbyt než ze začátku. To je špinavý člověk v jeho jednáních. Copak jste říkala kritice p. Malýho? Vidíte, kdyby někdo napsal nestrannou pořádnou kritiku, byť dost přísnou, byla bych mu velice povděčna, ale tomu pánu já nevěřím. Někteří mi vytýkali při prvních, že jsou na národní tuze poetické, abych je vypravovala docela prostě, nyní se to zase nelíbí; já nevím, jak bych přišla vhod. Vím, že některá trochu lehko pracovaná, ale to je tím: některá látka více těší, a já se s větší libostí do ní vpravím, některá méně, a chuti ubyde. Je to ovšem chyba, kterou musím odložit. Co Vy jim říkáte? Prosím Vás, pište mi pravdu, jak p. manžel o nich soudí; mne by tuze těšilo přátelskou radu a nestranné posouzení z jeho úst se dovědět. Viďte, že mi to upřimně povíte, ale ne lichotit! – Paní sestra Staňková Vám třetí a čtvrtý svazek pošle, bojím se je poštou zaslati. Ostatní drobotiny, co někdy píšu, beztoho čtete. Lituji, že byla řeč o almanachu opět nadarmo; měly by se dívky s mužskými sjednotit; samy sotva jaký pořídí, síly jsou slabé. Je hanba, že se muži té myšlenky neuchopí. Jak se Vám líbila ta mystifikace s Čackou? Mně je líto pěkného obrazu, který jsem si o té poetické selce utvořila, že ho musím nyní změnit. Kdybych neměla srdce jako z vosku, neodpustila bych to Bohunce nikdy. Ráda bych ale věděla, proč Pichlovští manželé obecenstvo za nos vodili a žerty s ním prováděli jako s dítětem. Nyní novinu; moje sestra Marie měla ten měsíc 9. svatbu; vzala si hofmistra paní vévodkyně Saganské, rodilého Francouze. Pomyslete si jen; já bránila dost, ale láska je zlá. Měla jsem mermomocí přiject na svatbu, ale v zimě je těžko; na jaře však jistě domů pojedu a k Vám – . Můj muž je zdráv, děti mají kašel a Dora není posud s boulemi zdráva, ale mnohem lépe; děti Vás líbají. Můj muž nechá ruku líbat a panu manželu nás oba odporučte. Děti Vaše polibte místo mne. Sbohem! Nezapomeňte na Vaši

Boženu

9/ ANTONII BOHUSLAVĚ ČELAKOVSKÉ ZE VŠERUB 19. PROSINCE 1847

Má drahá rozmilá přítelkyně!

Rok se chýlí ku konci a já teprv dané slovo splňuji, avšak Vy mi jistě odpustíte, neboť i já Vám odpustila dlouho, předlouhé mlčení. Tu překáží domácí zaneprážnění, tu zase malá churavost, někdy zlý rozmar, a tak to jde den ode dne, no vždyť sama víte, jak to u nás ženských bývá. Dnes ráno když jsem si vše zařídila, umínila jsem si odpoledne s Vámi se v duchu bavit a si pohovořit, a tu sedím u teplých kamen a nevím, kde mám nejdříve začít, abych všecko pověděla a nic nezapomněla. Nejprvnější otázka je, zdali jste, drahá Toninko, již docela zdráva? P. Staněk mi psal, že jste byla nebezpečně nemocná, ale že již Vám lépe je. Lituju Vás velmi, drahá, a i Vašeho pana manžela a dítky, neboť vím, jakých ouzkostí člověk zkusí, když mu někdo drahý stůně. A jak se vynachází pan manžel a dítky? Bylo to pro mne radostné překvapení, když jsem posledně v Praze byla a s panem manželem se tam sešla; nic nám nescházelo, když jsme se večer sešli a do jedenácti hodin povídali a se smáli, než Vy, a muselo Vám ve snu v uších znět. Pan manžel byl v dobrém rozmaru a rozveselil nás všecky a poškádlil; i pan švagr se nakazil a začal být vesel, jak jsem jej nikdy ještě neviděla. Poslední večer chtěla nás ale Lotinka potrestat, měli jsme klečet; ptáte se proč? Inu že jsme si dali na rozloučenou po hubičce. Nepověděla bych to, ale pan manžel povídal, že nejste žárlivá, jestli lhal, tedy s ním tu při srovnejte. Nejlépe bude, jestli se hněvat budete, když si necháte dát hubičky zpátky; z jedné strany může se to stát hned, z druhé, to jest z mé, až při shledání, potom zaplatím i s percenty. Jak povídám, bavila jsem se tenkráte v Praze velmi dobře a všecky drahé známé ve zdraví jsem nalezla; hlavu a srdce jsem měla plné rozkoší, ale nohy plné puchýřů od té pražské dlažby, takže jsem od paní Vorlíkové v pantoflích domů jít musela. U nás v Neumarku máme mnohem měkčí dlažbu, zvlášť když trochu namokne. Pepinka Machotkova měla sice smutek, ale láska jí ho pomáhala nést; ta tichá dobrá duše mnoho zkusila u lůžka svých nemocných příbuzných, přála bych jí, aby ve svém manželství tak šťastna byla, jako jste Vy. Také paní sestra Fričová byla veselá a zdravě vyhlížela; dětem jsem se podivila, jak vyrostly, nejvíce však vyrostla a zesílila se Boženka Staňkova. „Je obraz Bohuslavy, jak v tváři, tak v chování a smýšlení,“ povídala Lotinka, a má poněkud pravdu. Mně se Boženka líbí, je tichá, dobrá holka, upřimná Češka, jen na její léta trochu příliš přísná, tím záhy zmoudří a nezakusí bláznovských, ale milých rozkoší mladického věku. Já posud ráda na svá mladá léta vzpomínám a posud se musím smát, když vzpomenu na ty mnohé veselé kousky, které jsem co děvče vyvedla; vždyť nás ti mužové dost brzy moudrosti naučí. – Byla jsem také u paní Šafaříkové; ta paní je při vší starosti a vlastní churavosti plná vtipu a humoru; od ní šli jsme s paní sestrou do Orlovky, kde se Jungmannovic rodina zdržovala. Paní chodila po berlích a starý pán byl velmi spadlý v tváři, že jsem se ho až lekla; nenadála jsem se, že ho naposled vidím. To byla pro Čechy bolestná rána a bude dlouho bolet. Škoda té hlavy, že ji tráva kryje; ale hnít by neměla. Kdybych já co poroučet měla, muselo by se bylo tělo Jungmannovo nabalzamovati a srdce jeho v mohyle, která se postaviti má, muselo by ležet. Takové nám drahé tělo nemělo by od červů sežráno být; často a často myslela jsem si, že staří Čechové krásnější způsob v pohřbívání měli než my. Věřte mně, že se mi to shnití v zemi nesmírně zhnusilo; Písmo svaté praví: „Člověče, prach jsi a v prach se obrátíš,“ jindy se to stalo, ale teď zůstane z člověka hromádka kostí a z těch se udělá mouka a posypou se s ní pole a louky. Jak krásné to bylo, když si mohli lidé prach svých drahých do popelnic uschovat, nyní neví mnohý, kam má na dušičky svíčku postavit a na prvního máje věnec položit.

Ubohá Lauermannová, jaké rány se ta již snesla a co ještě na ni čeká; já pochybuju, že stará paní svého drahého manžela dlouho přečká. Bože, jak teskno musí jí být, když nevidí již toho u sebe, s kterým tak dlouhá léta radost i bolest sdílela a blaženě a šťastně žila. Ona želí nejvěrnějšího přítele, a my budeme vždy želet nejdražšího otce. – Mám paní Lauermannové psát, ale bojím se rány její opět rozjitřit; ona je příliš outlá a jemného citu. Sestra Lotinka, paní Rudová a paní Lauermannová poctily mne slovíčkem ty. Vůbec jsem všude tak laskavě přijata byla, že ani nevím, jak si toho přátelství jsem zasloužila. Nic bych si tak tuze nepřála, rozmilá Toninko, jako důkladné vzdělání, potom bych přece mohla vlasti se zavděčit něčím lepším, než jsem posud podala, a nemusela bych se zardít, když mi někdo poklonu co spisovatelce skládá. Naše pražské spisovatelky umlkly, ani redaktorka novoročenky se neozývá a nevydává své romány. Milá přítelkyně, je malá hrstka takových žen v Praze, které by upřimně o blaho své vlasti pečovaly. A jakou moc má žena v své ruce! Co je ženě nemožno udělati, co nedokáže milenka, manželka, matka! Kdyby všechny ženy české tak smýšlely jako Vy a já, zajistě by to brzy v naší vlasti jinak vypadalo. Beztoho že znáte ty růžencové společnosti; kdo má největší zásluhu o jejich rozšíření než ženské. Jedna každá má úlohu udělat růžičku a ta pozůstává z patnácti lístků; musí tedy patnácte děvčat aneb žen do toho spolku přivést, což skoro každá sestřička vyvede. Kdyby to byly vlastenky a každá se přičinila patnácte odrodilek na cestu spravedlivou přivést, a uspořené peníze, jak nyní na darebné jezuitské knížky dají, aby dávaly na české národní knihy, což by si zásluh o vlast získaly a jak by blaze působily. Slepému darmo však o květu mluvit. Toninko, kdy se asi všecka naše přání vyplní! – O té vlastence Pelclové jsem nikdy neslyšela, až nyní ve Květech o její smrti stojí, snad Váš pan manžel ji také znal? Co mi je divno, že se nikdo šíře o Rettigové nezmínil, vždyť přece by si také chvalný obrázek zasloužila; proč nevydá někdo její podobiznu? V létě jednou psal mi pan dr. Staněk, že mne chtí dát v Praze litografovat, a jaký bych si podpis aneb heslo zvolila se tázal. Tomu jsem ale nikterak přivolit nemohla, neboť takový zvláštní důkaz vyznamenání já posud o vlast jsem si nezasloužila. Koho miluji, toho obraz vykreslen je v srdci mém svíží barvou lásky, jakž mi jej žádný malíř štětcem vytvořit nemůže. Jediný blesk myšlénky postaví přítele přede mne krásněji, než jej paprsek sluneční na hladinu vykouzlit může. Žádnému z (malého) počtu mých upřimných přátel nebude třeba k připamatování na mne podívati se dříve na černý můj obraz; nač tedy tolik výloh? Dostal by jej potom i mnohý, který by si pomyslil: „Ty sis takové pocty také ještě nezasloužila, škoda rámce,“ a měl by pravdu. Až si to jednou úplně zasloužím, dala jsem právo panu švagrovi, dle jeho vůle aby potom jednal. Já ani nevím, jak bych svou vděčnost dost najevo dala Vaší paní sestře a panu švagrovi za tak mnohé důkazy vroucího přátelství. Raději než můj obraz mohl by se vydat Majdaleny Rettigové; dali bychom každý něco ke sbírce. Pište o tom paní sestře, vždyť by ho mohly vydat jen ženské; podobizna dobře trefená jistě že k dostání bude mezi jejími příbuznými aneb přáteli. My hospodyně jsme jí to poněkud povinny! Nemá nikdo obraz Marie Antonie?

Nyní Vám musím psát o mně; já jsem nyní zdravější a tloustnu, snad že v těch zdejších horách spokojeněji žiju. Můj muž je též zdráv, chodí hodně po horách a jen se zlobí, že musí být mezi Němci. Dva starší chlapce musím mít v Domažlicích ve škole, an zde špatná škola je a ještě k tomu německá. Stýská se nám po nich dost, to víte, že v dětech jen žiju; bože, již se jeden po druhém rozchází, a konečně zůstanu sama, jako lípa bez listu; svět je uchvátí a moje srdce darmo po nich toužit bude. Kdož ví, zdali se s takou láskou do mého náručí jako nyní přitulí – Jaroslav a Bohdanka se pilně učejí, a dcera moje hodná je, Bohu díky, mnohem zdravější než lonského roku, ač posud rány otevřené má. Ještě na tetinku nezapomněla. Těšejí se na ježíška a já jak děcko s nimi; zde dávají děti Ježíškovi na Štědrý večer pod okno kousek sena, aby mohl dát svému bílému koníčkovi. To bylo psaní dlouhé a já vím, že Vás již čtení mrzí; buďte hodně zdráva i s Vaším panem manželem a s Vašimi roztomilými dětmi. Pište mi brzy.

Vroucně Vás líbajíc zůstávám Vaše vždy upřimná přítelkyně

Božena Němcová

10/ KATEŘINĚ LAUERMANOVÉ ZE VŠERUB 25. ÚNORA 1848

Vroucně milovaná přítelkyně!

Mám Ti vypsat řadu příčin, proč slovo své tak dlouho jsem nesplnila? Mám Tě žádat o odpuštění za mé mlčení? Aneb Tě ubezpečovat, že se to nestalo z lhostejnosti? Nikoli; kde potřeba ustavičných slibů a přísah, tam zajisté láska a přátelství na špatném stojí základu. Já věřím v Tvé přátelství a doufám, že i Ty tak pevně věříš v mé, byť bych Tobě i dlouho byla nepsala. Ty jsi uznala mne hodnou Tvé přízně a já nikdy nezklamám neupřimností přátele mé.

Nebyla bych si pomyslila při mém posledním shledání se s Tvým zesnulým otcem v Orlovce, že naposled tvář Jeho vidím. To byla bolestná rána! – Každý, i kdo méně znal slavné jméno Tvého otce, kdo nevěděl zevrubně, co pro národ svůj učini, zplakal při žalostné zprávě o jeho úmrtí; jakž tedy my znajíce jeho neobmezenou obětivost pro vlast, jeho působení, jeho otcovskou lásku k nám všem, neměli jsme želeti, slyšíce, že nedlí mezi námi? Nejen já a moje rodina, ale se mnou celý národ želíme a želet budeme Tvého šlechetného vznešeného otce, jenž byl naším vykupitelem z jarma otrockého, naším vzkřísitelem. Vědomí však, že duch jeho mezi námi žije a vždy žíti bude, že nedá národu svému klesnout, to vědomí jedině musí být naší útěchou. Nemohu Ti, drahá přítelkyně, nižádným slovem vyjádřit můj soucit s Tvým hlubokým žalem, ale vím, že mně uvěříš i beze slov. Tvé dobré vznešené matce prosím vyřiď, že stojím v řadě těch, kteří nejvroucnější podíl berou na jejím zármutku. Ó jak potěchy plná, jak ničím nevynahraditelná je ta myšlénka při tak velké ztrátě „Tam shledáme se zase!“ Já viděla umírat chudince, který od narození až do skonání v bídě a nouzi živ byl, ale vždy s trpělivostí břímě své snášel doufaje v Boha; pokojně umíral a radostným hlasem zvolal: „Nyní si odpočnu a brzy budu se s Tebou, pane Bože, radovat a Ty mi odplatíš!“ Umře tak pokojně některý filosof, který půl svého života stráví zkoumáním prozřetelnosti boží? Věř, že ne.

Jsi-li pak zdráva, drahá, a je-li zdráv i synáček Tvůj a Tvá dobrá paní matka? Ráda bych uslyšela, abysi ano odpověděla; to zlaté zdraví kdo nemá, tuze je k politování. Já byla povždy ještě zdráva, ale nyní po mnoho neděl zase churavím, avšak doufám, že léto napraví, co zima zkazila. Děti moje i manžel jsou zdrávi, dcera ovšem docela ne, avšak přece tak dalece, že chodí lépe než kdy jindy.

Ty jsi při mém se rozloučení s Tebou slíbila poslat mi práci péra Tvého; prosím pěkně učiň tak, nezapomeň na příslib Tvůj. Neboj se, že důvěru Tvou bych nadužívala, nikdo neuvidí u mne práci Tvou a po přečtení naložím s ní dle libosti Tvé. Proč ale nechceš psát pro veřejnost?

Jakých v Tvé hluboké obrazotvorné mysli spočívá krásných myšlének, co dobrých náhledů a ponaučení, a to všecko necháš pro sebe. Viz, to je soběcké! Sděl nám je všem a my budem Ti vděční. Já daleko nejsem tak vzdělaná jak Ty, a přece přispěla jsem svými nepatrnými prácičkami k české literatuře; je to málo, ale přece aspoň něco, a přála bych velice, aby více paní aspoň stejnou vůli se mnou měly, jistě že by mnohá při dobré vůli více vyvést v stavu byla než já. Nyní nechci déle Tě nutit, ale až mysl Tvá zase se ustálí a se utiší, potom ještě o tom promluvíme. Tvé paní sestře mne odporuč a polib ode mne ruku Tvé paní matky, ruku, která po tak drahná léta líbě vedla po cestě života našeho nezapomenutelného otce, která mu život oslazovala a jemu oči k poslednímu spánku zavřela. Polib ji ode mne i od mého muže, a vyřiď naši nejvroucnější úctu. I do Tvé přízně se můj muž poroučí a nechává Ti ruku líbat. Buď zdráva, přítelkyně drahá, Ty i Tvůj synáček, a když přijde chvíle, kde mysl Tvá pokojnější bude, pak vzpomeň si, že v jednom koutku Čech na několik slov od Tebe čeká

Tvá upřimná přítelkyně

Božena Němcová

11/ JANU KONOPOVI ZE VŠERUB NA JAŘE 1848

Milý Konopo!

Já nevím, jestli se na nás hněváte aneb proč tak dlouho k nám nejdete; nyní však přestává všecko, musíte přijít chtěj nechtěj, jedná se tu o důležitou věc. Nechte všeho a přijďte, čím dřív tím líp; třeba dnes. Ale vezměte s sebou rychtáře, tatíka a ještě asi dva hodné sedláky; musí to být, jedná se tu o blaho vás všech a o blaho celé země české; beztoho jste slyšeli, co se v Praze děje, a tudy budete vědět, oč se tu jedná. Jen neotálejte a brzy přijďte; nyní musí každý jednotlivec přispět, a zvlášť na venkově, vždyť to sám víte, kolik jich tu je, kteří se o sedláka starají. Milý Jene, to uslyšíte věci, že budete jako u vidění, jen honem pojďte, ale ne sám. To Vám na srdce kladu, ať nechají sedláci a rychtář té nejdůležitější práce a přijdou s Vámi, neboť se tu jedná o mnoho, což je potřeba vědět dřív tím líp a musíte to vědět, jak to vskutku je. Kdybyste však Vy nemohl, tedy pošlete ti druzí. Vezměte mi také s sebou přislíbené věci, a zvlášť knížku od Jana Střížka, a ty peníze nalezené. Pozdravujte Vaše domácí a jen brzy pojďte.

Sbohem zatím!

Božena Němcová

12/ JAROSLAVU POSPÍŠILOVI ZE VŠERUB 17. DUBNA 1848

Velectěný pane!

Když jsem lonského roku v Praze byla, zmínil jste se mi stranu malého skládku kněh, které bych si na starost vzíti mohla. Tenkráte byli jsme ještě v Domažlicích a tam nemohla a nechtěla jsem vzít si to na starost, bych neodejmula výdělek knihaři. Dost však domlouvala jsem mu po ten celý čas, co jsem tam byla, aby se na něco odvážil, aby více po vesnicích kněh odbýval, ale on nemá podnikavosti ani chytrosti co by za nehet vešlo, a to je velká chyba. Mně na tom mnoho záleží, jakož i každému, kdo o dobro své milé vlasti pečuje, aby lid venkovský se vzdělával, a to se může prozatím jen čtením stát. Zde lid pranic o světě neví, vyjmouc několik vesnic, které mám nablízku a kamž častěji přijdu; v jedné vesnici drží Pražské noviny, ale to víte, pane, jaký sedlák je, tomu musí všecko jasně vyložit, všecko musí být jak se říká nabíledni. Proto podotkla jsem v článku ve Včele „Selská politika“, že by si lid přál, aby vycházel Pražský posel častěji; pan Tyl ale již mé žádosti předešel, jak jsem se po odeslání článku ve Květech přesvědčila. Ihned předplatila jsem se na něj, ale posud nedostala jsem ho, aniž u koho jsem nový ten časopis viděla, snad ještě nevyšel? – Jméno Tylovo ručí za výbornost jeho, a protož ihned poslala jsem k mým známým, aby se předplatili; tři obce to učiní hned, ale v těch vzdálenějších vesnicích, kde nemohu často být a kázat ani můj muž, tam zase pošlu. K tomu však bylo by potřeba několik ukázek nového Pražského posla, aby lid viděl, co si má koupit, neboť nedrželi v každé vesnici starého Posla a tudy neznají ještě „toho pána, co tak hezky humí psát“. – Mně ale velmi na tom záleží, aby se v každé vesnici časopis ten držel, a prosím tedy, kdybyste, pane, tak laskav byl a mi několik ukázek poslati si neobtěžoval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dopisy lásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.