Ediční rada:

prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. | Univerzita Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem

prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. | Technická univerzita Liberec

prof. PhDr. František Mezihorák, CSc., Dr.h.c. | Univerzita Palackého v Olomouci

doc. PhDr. Zdeněk Novotný, CSc. | Univerzita Palackého v Olomouci

prof. PhDr. Aleš Skřivan, CSc. | FF UK, Ústav světových dějin

Jan Halada: Jeden za všechny, všichni proti kardinálovi

Copyright © Jan Halada, 2013

Illustrations © Dagmar Bromová, Pavel Brom 1978, 2013

Cover © Helena Jiráková, 2013

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2013

ISBN (ePub) 978-80-7425-964-7

ISBN (mobi) 978-80-7425-965-4

ISBN (PDF) 978-80-7425-966-1

Rozum musí být pravidlem a vůdčím principem státu

Richelieu, Testament

Prolog

Když se d´Artagnan, nejmladší z Dumasových nesmrtelných hrdinů, vydá ve svých osmnácti letech v dubnu roku 1625 do Paříže, kde se chce ucházet o post v řadách královských mušketýrů, je Armandu-Jean du Plesis, kardinálu Richelieu, již třicet devět let a sedm měsíců. Ve službách Ludvíka XIII., zvaného Spravedlivý, se sice pohybuje jako první ministr teprve rok, ale již nikdy jej neopustí, stejně jako neopustí svého krále gaskoňský šlechtic.

Oba jsou natrvalo, doživotně spojeni se svým panovníkem, oba mu věrně slouží, aby společně vešli do historie i do literatury, každý sice poněkud jinak, avšak v podobě nesmrtelného příběhu, který vzrušuje, inspiruje a vždy znovu před námi vystupuje v nejrůznějších podobách a variantách. Umberto Eco píše, že Dumasovi Tři mušketýři již po celá dvě staletí poskytují imaginativnímu repertoáru čtenářů celou řadu postav a okamžiků, které právem můžeme označit za typické, protože se dají citovat, jsou evokativní a buď zcela běžné, nebo alespoň ztotožnitelné s našimi obvyklými zkušenostmi.

Ať už byl skutečný d´Artagnan blízký či vzdálený Dumasově postavě, vytvoří tu autor literární typ, jenž se stane určitou normou, a jako velký vypravěč nám nabídne příběh s postavami a jejich osudy, o kterých můžeme stále slýchat, dívat se na ně – od roku 1911 do roku 2011 s námětem Tří mušketýrů, přirozeně že tu nikde nechybí Richelieu, vzniklo devadesát tři filmů – a žít spolu s nimi. To je literatura, jaká však byla historie první poloviny sedmnáctého století Francie, doby, kdy si lidé kladli otázku, kdo je vlastně král: Richelieu nebo Ludvík?

Alexandre Dumas potřeboval pro d´Artagnana, Athose, Porthose a Aramise nějakého silného, velkého a mocného protihráče, historickou postavu, a tu našel v kardinálovi. Postavě, jež je nepostradatelnou součástí děje, mužem, jenž o všem ví i o všem rozhoduje, nástrojem absolutní moci. Byť jej nelíčí přímo jako ukázkového zloducha, sama postava se stane zlopověstnou, svou mocí nad lidskými osudy k tomu přímo vybízí. A tak se také otiskne do našeho povědomí.

Historikové, politikové i romanopisci se s ní museli vyrovnat již v současnosti, minulosti a dělají to tak doposud. Prameny, dobová svědectví, memoáry, literatura, stejně jako vlastní imaginace, ideový či politický postoj k Richelieuovi, to všechno ve velké míře zájmu o jeho život, skutky a význam přímo vybízejí neustále se k němu navracet. Nenarodil se s předurčením pro velké činy, pocházel sice ze šlechtické rodiny, ale podobně jako u d´Artagnana se nejednalo o žádnou vysokou šlechtu. Chtěl být vojákem, ale stal se knězem, byl to však opravdový kněz? Nasadil si kardinálský klobouk, ale to byl pouhý předstupeň k tomu, aby se vydal cestou státníka, tak ho také potom všichni vnímali a brali, tím jim utkvěl v paměti.

André Maurois napsal, že jako kardinál byl Richelieu tolerantní, jako státník však nemohl připustit nic, co rozdělovalo stát. V jeho očích nebylo cílem vlády blaho národa, nýbrž bezpečnost státu, bez níž není blaha, ani národa a že je pravděpodobné, že byl nevědomky sofistou a více vlastencem než nábožensky cítícím člověkem. Richelieuova osobnost je ve všech myslitelných vztazích zkoumána a hodnocena jak francouzskými autory, tak i rovněž mnoha dalšími všech národností a vyznání. Unisono se všichni shodují v tom, že jeho význam překročil hranice Francie a že byl politikem evropského formátu, jenž chtěl nejen zajistit své zemi v té době odpovídající postavení velmoci, ale že byl rovněž, jak říká Henry Kissinger, otcem moderního evropského systému.

Především romanopisci považují první polovinu sedmnáctého století, do kterého vstoupila významným způsobem třicetiletá válka a do níž Richelieu zprvu zasáhl politicky a diplomaticky, aby se nakonec musel angažovat i vojensky, za období nesmírně zajímavé a hodné zpracování, což potvrzují svým zájmem i historikové. Kardinál Richelieu jako protagonista doby, jeho život a osudy to jen potvrzují. Jeho vztah ke králi Ludvíku XIII., královně Anně Rakouské, královně matce Marii Medicejské, vévodovi George Villiersovi Buckinghamovi, ke šlechtě, k vojákům, jeho osobní život, zvyky, choroby, vztah k umění, touha po bohatství, stavby paláců, ustavení Francouzské akademie, ale i třeba vztah k ženám, Angličanům, Španělům, to vše poskytuje úrodnou půdu pro konstrukce, dohady, fantazie, pro vytváření dalších vyprávění, příběhů v příběhu.

Rozum musí být pravidlem a vůdčím principem státu, tvrdí ve svém Testamentu. Řídil se tím celý svůj život, podřídil tomu své úsilí jako státník i jako člověk, zanechal tu odkaz hodný francouzské filozofické a politické tradice racionalismu. Stálo ho to mnoho sil a zkrátilo mu to nepochybně i jeho životní pouť. Dokázal ovšem vstoupit do dějin, aby se natrvalo stal jejich součástí. Alexandre Dumas starší si pro svůj román o přátelství uměl vybrat nejen nosnou a důstojnou postavu svého záměru, ale i velmi barvitou a zajímavou figuru. A tak Armand-Jean du Plessis, kardinál Richelieu, a Dumasovi hrdinové nerozlučně kráčí historií a literaturou, aby nás jak pobavili, tak i poučili.

Rychlý vzestup
a poté sázka na špatnou kartu

Zámek Richelieu v Poitou

Armand-Jean du Plessis se narodil devátého září 1585 v Paříži jako nejmladší syn Françoise du Plessis, pána de Richelieu. Otec byl ve službách Jindřicha, vévody z Anjou, jenž se stal v květnu 1574 francouzským králem jako Jindřich III. Ten ho pak jmenoval správcem královského paláce, o čtyři roky později působil již ve funkci správce francouzského království. Nepatřil k vysoké šlechtě, ale ani k noblesse d´épée, takzvané šlechtě meče, vojenské šlechtě, pokračovatelce staré rodové šlechty, sloužící králi. Spíše přináležel mezi takzvanou noblesse de robe, úřednickou šlechtu, jejíž titul pramenil z držení úřadu ve vyšších soudních a právních postaveních. Jeho povinností bylo být stále u královského dvora, což bylo asi také hlavním důvodem, proč se Armand-Jean narodil právě v Paříži, nikoliv na rodinném statku v Poitou. Zúčastnil se rovněž náboženských válek a když byl v srpnu 1589 zavražděn král Jindřich III., rozhodl se sloužit i novému králi Jindřichu IV., který ho pak potvrdil ve funkci správce království. François du Plessis bohužel za necelý rok jako dvaačtyřicetiletý umřel, což pro rodinu představovalo těžkou ztrátu.

Jeho matka Suzanne de la Porte byla dcerou Françoise de la Porte, právníka pařížského parlamentu, poměrně bohatého, takže když se v roce 1569 provdala za Françoise du Plessise, přinesla mu i slušné věno. Postupně mu porodila syny Henriho, Alphonse, Armanda-Jeana a dcery Françoise a Nicole. Mnoho toho o tehdejší rodině nevíme, ale Suzanne asi nežila v dobrých vztazích s tchyní, nehledě na to, že François du Plessis svým majetkovým záležitostem nevěnoval příliš pozornosti, proto se asi později vdova spolu s dětmi rozhodly, že se dědictví vzdají. To ostatně bylo zatíženo půjčkami a tak část z něho, asi 22 000 livrů, získala Suzanne až dlouho poté, v roce 1603.

Francie v době Armand-Jeanova narození nevedla žádnou válku ani za hranicemi, a dokonce ani doma, ale klidnou zemí rozhodně nebyla. Jestliže Richelieu jako státník usiluje o silnou Francii a její odpovídající velmocenské postavení, pak jen navazuje na předchozí dějiny této země. Na počátku třináctého století získá Filip II. August zpět od Angličanů území bývalé anjouovské říše a za jeho následovníka Ludvíka IX. se Francie stává přední evropskou mocností, přičemž duchovní a kulturní prvenství jí náleží již sto let předtím, například v podobě uskutečnění clunyjské reformy, působení mnišských řádů, cisterciáků, premonstrátů, rytířské dvorské kultury s trubadúry a tak podobně.

Otec Richelieua, François du Plessis.

Za Filipa IV. Sličného koncem třináctého a počátkem čtrnáctého století přichází velký mocenský vzestup, papež přesídlí do Avignonu. Filip také zruší a zlikviduje řád templářů a zmocní se jejich obrovského majetku, zřídí stálou armádu, soudy a provede centralizaci země. Roku 1328 vymírají Kapetovci, na trůnnastoupí boční linie Valois, pakvypukne stoletá válka a v roce 1453 Anglie ztrácí ve Francii všechny své državy kromě Calais. Ludvík XI. potom v druhé polovině patnáctého století úspěšně bojuje s burgundským vévodou Karlem Smělým, čímž získá Burgundsko, ale i s dalšími vazaly a tak pokládá základy pozdější absolutistické vlády. Zároveň se ale objevují i spory s Habsburky. V první polovině století, kdy se narodí Richelieu, s nimi bojuje francouzský král František I. Ten vyhlásil válku císaři Karlu V., hegemonovi ovládajícímu tehdy nejen Španělsko a Svatou říši římskou, ale i Nizozemí, část Itálie či Franche-Comté, a dokonce se marně snažil získat i římskoněmeckou císařskou korunu. Francouzský král a jeho království prožijí velké zvraty: František prohraje s Karlem bitvu u Pavie, takže francouzští princové skončí jako rukojmí ve Španělsku, mír mezi oběma musí nakonec uzavřít realističtější, pružnější a také asi chytřejší ženy z obou rodin. Františkova matka Louisa Savojská a císařova sestra Markéta Rakouská. Proto se mu také říká Dámský mír. František ztratí některá území i prvorozeného syna a k tomu se ještě oba dva docela vážně zabývají myšlenkou, že se utkají v rytířském souboji. To si však nakonec císař Karel, rozhodně subtilnější konstituce, rozmyslí a ke klání nedojde. Prostě to vše představuje příběh hodný Shakespearova pera, nicméně typický pro tuto dobu a její aktéry.

Armand-Jean se sice narodil v Paříži, ale vyrůstal na zámku Richelieu v Poitou, na západě Francie, jižně od řeky Loiry, v bývalé římské Akvitánii, v kraji pěstování chřestu a vína. A také v kraji osla poitouského, velice chlupatého, největšího plemena domácího osla. Poitou byla provincie, o kterou se dlouhou svářily Anglie s Francií, aby nakonec definitivně připadla Francii v roce 1412. V devíti letech ho strýc Amador de la Porte vzal do Paříže, kde byl přijat na tehdy velmi prestižní Navarrskou kolej, studoval tu gramatiku, umění a filozofii. Kardinálovi životopisci se shodují, že jako student byl snaživý a že se obával neúspěchu. Jen co vystudoval gramatiku a umění, povolala ho matka zpět domů, kde rodinná rada rozhodla, že se vydá na vojenskou dráhu; obdržel proto titul markýze du Chillou a svolení nosit meč. Vstoupil do akademie Antoina de Pluvinel, rovněž v Paříži, jakési přípravky pro mladé šlechtice. Vyučovalo se tu jízdě na koni, šermu, ale i etice, společenským způsobům či chování. Armand-Jean proti přípravě na vojenskou kariéru nic neměl, docela by se mu zamlouvala, ostatně po celý svůj život měl blízký vztah k vojenskému umění, vojákům i armádě. A tady dochází k prvnímu důležitému zvratu v jeho životě.

Král Jindřich III. věnoval v roce 1584 jeho otci luçonské biskupství – tato církevní beneficia se udělovala zpravidla věrným služebníkům královského dvora, přičemž mohlo jít i o laiky – ale ten ho nezastával, jen se vždy, podle přání rodu Richelieu, někomu předalo, jenž ho spravoval. Nyní ovšem nastala chvíle opět ho osadit přímo někým z rodiny. Prvorozený Henri odešel ke dvoru, druhorozený Alphonse úřad biskupa odmítl, raději vstoupil do kartuziánského řádu, a tak Armand-Jean byl nucen ho přijmout, vždyť šlo o důležitý obnos z biskupských důchodů. Musel tedy opustit Pluvinelovu akademii a vrátit se zpět do Navarrské koleje, dostudovat filozofii. Prý se doslova vrhl na studium, věnoval mu veškerý čas, a proto potom jeho někteří životopisci tvrdili, že tady jsou začátky jeho pozdějšího podlomeného zdraví.

Formálně sice byl luçonským biskupem, avšak neměl kanonický věk pro funkci, a tak nezbývalo nic jiného, než požádat papeže o dispens, což rozhodně nebylo snadné. Král Jindřich IV. však promluvil s kardinálem du Perronem, který intervenoval v Římě u papeže. Armand-Jean se tedy vydal v lednu 1607 do Říma, kde se zaskvěl svou výmluvností i schopností přesvědčivé argumentace. To všechno zapůsobilo nečekaně rychle, takže zpět už odjížděl rovnou s vysvěcením.

Násilná smrt králů Jindřichů

Když se Armand-Jean vydal studovat do Paříže, město se krátce předtím podrobilo králi Jindřichu IV. Šestnácté století bylo jak stoletím nepřetržitých hugenotských válek, tak stoletím násilných smrtí francouzských králů. Náboženské války mezi menšinovými hugenoty a většinovými katolíky propukly za krále Jindřicha II. (1547–1559). Francouzský král nesl titul „nejkřesťanštější král“ a většina obyvatel země k němu vzhlížela jako k Božímu zástupci na zemi. Z toho vyplývala i povinnost hájit a bránit katolickou víru před jakýmikoliv nepřáteli. Problémem bylo, že počet hugenotů – historikové odhadují, že na začátku sedmnáctého století jich bylo okolo pěti procent, Francie tehdy měla okolo dvaceti milionů obyvatel – neustále narůstal a že především uvnitř státu disponovali vlastní politickou a vojenskou organizací. Pracně po staletí budovaná národní jednota Francouzů byla tak diskutabilní, protože protestanté tvořili de facto stát ve státě.

Všechno to začalo masakrem hugenotů v březnu 1562, který měl na svědomí vévoda François de Guise, předák tzv. katolické strany podporované Španělskem, a jeho lidé. Za pět let následovala druhá válka, trvala jeden rok a hned po ní dvouletá třetí, v které byli hugenoti téměř poraženi. Pak jejich vůdce Gaspard de Coligny získal vliv na krále Karla IX., síly se vyrovnaly, ale z 23. na 24. srpna roku 1572, v době sňatku katoličky Markéty z Valois, sestry krále Karla IX., s protestantem, králem Jindřichem Navarrským, se odehrála Bartolomějská noc. Iniciátorkou byla Kateřina Medicejská, jen v Paříži bylo povražděno, kam se sjeli na Jindřichovu svatbu, přes tři tisíce hugenotů, celkem asi dvacet tisíc v celé zemi. Pak následovalo v krátkém sledu za sebou dalších šest válek, několik atentátů, ale to vše částečně zažil i Richelieu.

V této tragické, ale zároveň velice vzrušené době, kdy jeden za druhým umírali vojáci i civilisté, došlo i na ty nejvýše postavené osobnosti. Jindřich II. měl s manželkou Kateřinou Medicejskou po jejích deseti letech neplodnosti několik dětí, tři z nich, František II., Karel IX. a Jindřich III., usednou na trůn. A s Dianou de Poitiers, nazývanou la dame de beauté – když se stala jeho milenkou, jemu bylo devatenáct a jí třicet devět, ale dobová vyobrazení ukazují, že byla stále velmi krásná, obličej i tělo – měl děti dvě. Jindřich, vášnivý čtenář rytířských románů, jenž se sám považoval za jakési ztělesnění Lancelota, zemřel v červnu roku 1559 při rytířském klání.

Potom je násilí častou součástí francouzských dějin: atentát na katolického vůdce vévodu de Guise, na admirála Coligniho, hugenotského předáka, první nevyšel, druhý již ano. Není bez zajímavosti, že jeden z vrahů, které poslal Henri de Guise na svého úhlavního nepřítele Coligniho za Bartolomějské noci, byl český šlechtic Jan Janovský z Janovic (podle Francouzů Jean Yanowitz). Příslušník starého českého rodu, nejprve vladyckého, pak panského, pocházejícího už z konce třináctého století, jejichž hrad stál v těsné blízkosti Janovic nad Úhlavou na Klatovsku, zavraždil spolu s jedním Pikarďanem raněného Coligniho v jeho ložnici. A jak uvádí Jiří Kovařík, ve sporu o to, kdo vedl smrtící ránu jako první, si Jan Janovský své prvenství u dvora nenechal vzít. „Vraždy přicházely v pravý okamžik, a vždycky ve chvíli, kdy bylo třeba zjednodušit nějakou nesnadnou situaci smrtí určitého vlivného člověka,“ říká francouzský historik Jules Michelet.

Když umřel roku 1574 Karel IX., kupodivu nenásilnou, přirozenou smrtí, nastupuje na královský stolec jeho bratr Henri d´Anjou, tehdy polský král Jindřich IV., jako francouzský král Jindřich III. V té době, kdy byly souboje na takřka denním pořádku a de facto se staly doslova módní záležitostí, kdy král a jeho milci byli bisexuální, prakticky každý z nich měl milenku a všechny je obletovaly ty nejproslulejší krásky, byl zavražděn na rozkaz krále v roce 1588 Henri (Jindřich) de Guise. O rok později byl při obléhání Paříže sám zavražděn dýkou fanatickým a slaboduchým dominikánským mnichem Jacquesem Clémentem; osmá hugenotská válka je také nazývaná válkou tří Jindřichů, krále Jindřicha III., Jindřicha de Guise a Jindřicha IV., Navarrského. Již předtím se Jindřich III. jako bezdětný rozhodl, že korunu odkáže svému švagrovi Jindřichovi Navarrskému, uznávanému předáku hugenotů. Tak po vymření rodu Valois nastoupil na trůn Jindřich IV. z dynastie Bourbonů.

Michel de Montaigne,portrét Thomas de Leu.

O novém králi Jindřichu IV. André Maurois napsal, že „na protestantského krále katolické země Jindřicha IV. čekala těžká partie. Přesto však měl ve své hře trumfy, z nichž nejsilnějším byla jeho osobnost, jako stvořená k tomu, aby se Francouzům líbila. Byli mu ostatně vděčni, když jim řekl: Nenarodili jsme se jen pro sebe, ale především proto, abychom sloužili vlasti.“ Jindřich chtěl být opravdu králem celé země, nikoliv jen nějaké náboženské strany. Proto také v roce 1593 přestoupil ke katolicismu a v roce 1598 vydal proslulý Nantský edikt, zaručující náboženskou svobodu a občanskou rovnost hugenotům, což ovšem neznamenalo, že války s hugenoty utichnou. Následovaly potom ještě dvě v letech 1621–22 a 1625–1629 a teprve poté, když v roce 1628 padla poslední jejich bašta La Rochelle, nastal klid. Zbývá jen dodat, že Ludvík XIV. nakonec v roce 1685 Nantský edikt zrušil. Rozhodující však tehdy bylo, že se Jindřich jako král především snažil v znesvářené a oslabené zemi zavést pořádek a klid, uspořádat její domácí i zahraniční záležitosti, vrátit jí sebedůvěru a hrdost.

Francouzský král Jindřich IV.,obraz Nicolas de Larmessin.

V Jindřichově státnickém díle je již vše, v čem bude pokračovat Richelieu a pak další francouzští králové a státníci. Snaha o cílevědomou politiku dovnitř i navenek, umění vybrat si schopné spolupracovníky, umět naslouchat, přirozená inteligence a z toho vyplývající přátelství s osobnostmi své doby, jako byl například známý humanista Michel de Montaigne, autor proslavených Esejů a zakladatel tohoto náročného a vysoce intelektuálního žánru. Jindřich ho několikrát navštívil na jeho zámku na jihu Francie, a dokonce ho i přemlouval, aby vstoupil do jeho služeb, avšak filozof odmítl. Nicméně jeho savoir vivre, umění žít, ovlivnilo jak samotného Jindřicha, tak myšlení Francouzů a vůbec celé intelektuální Evropy.

Pragmaticky zaměřený Jindřich také věnoval pozornost informacím zpravodajské služby a vůbec zahraniční politice Francie. Byl si dobře vědom rozpínavé politiky španělských a rakouských Habsburků, která ohrožovala jeho zemi ze dvou stran, dobře si uvědomoval, že v případě sporu mezi protestanty a katolíky je v tomto případě prioritou postoj francouzského státu. Přesně tak bude uvažovat a jednat i kardinál Richelieu. Když v pátek 14. května roku 1610 François Ravaillac zavraždí krále Jindřicha IV. – dodnes přesně neznáme důvod a kdo poslal vraha, zemřel rozčtvrcen – přijde Francie o jednoho ze svých nejschopnějších panovníků. A André Maurois prohlásí, že jeho násilná „smrt oběti, dodává vždy odvahy těm, kdo jí za jejího života nepřáli“ a že Jindřich pro Francii „nepředstavuje její mystické rysy, ale její odvahu, rozum, veselost, lidovost, duchaplnost a především velikost“.

Biskup a královna matka

Armand-Jean se vrátil do Paříže, aby tu dostudoval jako bakalář teologie. Otevírala se před ním slibná kariéra, ale na začátku roku 1608 ho postihly horečky spolu s migrénami, které ho nejen silně trápily, ale především ho budou čas od času pronásledovat po celý život. Když se vzpamatoval, odešel do své diecéze, dát ji do pořádku, protože Richelieuové sice z biskupského stolce pobírali důchody, avšak nesídlili tu a tak katedrála i palác chátraly. Opatřil si sloužící, nábytek, dal do pořádku dům, ale zejména se snažil vést duchovní své diecéze ke zbožnosti a vykonávání svých povinností, měl je k oživení náboženského nadšení. Tak například faráři měli kázat desatero přikázání francouzsky, aby tomu všichni farníci rozuměli, sám napsal dokonce pro ty účely i krátký spis Výchova křesťanova.

Vypadalo to, že se rozhodl stát vzorným pastýřem svých oveček, příkladným biskupem, leč biskupství bylo spíše chudé a život v něm příliš provinciální. Už při studiích v Paříži, stejně tak jako v Římě při návštěvě papeže, se Armand-Jean du Plessis projevil jako ambiciózní člověk. Když byl zavražděn Jindřich IV., bylo Ludvíkovi teprve devět let, takže nemohl nastoupit na trůn, a tehdy se Richelieu vrátil do Paříže. Navštěvoval tu různé členy státní správy, nikdo však nejevil zájem ho zaměstnat. Vrátil se tedy zpět do svého biskupského úřadu a rozhodl se zatím vyčkávat. V roce 1613 se však znovu objevil v Paříži, kde navázal kontakt s oblíbencem regentky Marie Medicejské Concinim.

Matka budoucího krále Ludvíka XIII. Marie Medicejská (1573–1642) pocházela z italského, původně měšťanského rodu, jenž vládl ve Florencii od roku 1434 do roku 1737 a zbohatl díky svým bankéřským schopnostem. Jeho členové prosluli jako významní církevní hodnostáři, tři z nich, Lev X., Klement VII. a Lev XI., se stali i papeži, ale někteří z rodu také „vynikli“ svými travičskými schopnostmi. O francouzské královně Kateřině Medicejské, manželce krále Jindřicha II., se tradovalo, že přispěla k tomu, že se travičství rozšířilo i v její nové vlasti; měla prý k tomu ve svých službách odborníka, muže se jménem René. Jindřich IV. se po Markétě z Valois oženil v roce 1600 s ženou, kterou v době jejího příjezdu do Francie oslavovali malíři a básníci. Charakteristiky jejích půvabů, zjevu, stejně tak jako povahy a inteligence se poměrně výstižně shodují. Tehdy prý oslňovala statnou postavou a svěžestí, leč její tělo bylo přitažlivější než obličej, měla vystouplou bradu (dědictví po Habsburcích, byla dcerou vévody toskánského), dlouhý, tlustý nos, jiní ji označují za tučnou světlovlasou Italku, dosti hezkou v době, kdy ji maloval Rubens, ale které později její přebujelé tvary dodávaly vulgární vzezření, jež ji vyneslo u dvora přezdívku tlustá bankéřka. Při příjezdu do Francie krásná, pak už jen kyprá. Heinrich Mann to v Zrání krále Jindřicha IV. doprovází slovy, je to nová móda tohoto století, být tělnatá. Vlámský malíř Peter Paul Rubens vytvořil cyklus dvanácti obrovských obrazů z jejího života, ale když se stal Richelieu ministrem, už se Rubens na francouzském královském dvoře neprosadil, přestože disponoval velkou dílnou s celou řadou spolupracovníků, kde vznikaly obrovské oltářní obrazy, mytologické výjevy, alegorické scény a krajiny (katalog čítá okolo 600 obrazů), protože rovněž vyvíjel intenzivní diplomatickou činnost v celé Evropě, ovšem ve prospěch katolických mocností.

Sňatek Marie Medicejské, obraz Jacopo Chimenti.

Celý život se Marie připoutávala k osobám, které měly dostatek ducha. Jinak byla sama se sebou příliš spokojená, autoritářská bez autority, libovala si v intrikách a obklopovala se lidmi, kteří těžko u ostatních mohli vzbudit důvěru, o čemž se později přesvědčil několikrát i sám Richelieu. Jedním z nich byl například Provensálec François Vautier, královnin hudebník, botanik, jenž udělal ze sebe lékaře, aby mohl lépe ovládat královnino tělo, a astrologa, aby si mohl lépe přizpůsobit její duši. Především se však stal Mariininým důvěrníkem, měl na ni velký vliv a účastnil se jejích intrik. Richelieu ho později nechal zatknout, byl osvobozen až po jeho smrti, kdy se pak stal hlavním lékařem Ludvíka XIV. a vrchním správcem královských zahrad.

Marie Medicejská, obraz Frans Pourbus mladší, po roku 1609.

Když Jindřich zemřel Ravaillakovou rukou, prohlásila Marie Medicejská o Ludvíkovi, že je dosud příliš slabý na duchu i těle a ujala se sama vlády s královskou radou. Tu si vybírala podle svého vkusu, ale především v duchu své až bigotní katolické víry, jež se měla opírat zejména o Španělsko a papeže. Mělo to velký vliv na celou politickou linii, protože rychle skoncovala s Jindřichovou protihabsburskou politikou, vedla úspěšné jednání o sňatek Ludvíka s Annou Rakouskou, španělskou princeznou a uzavřela spojenectví Francie se Španělskem na deset let. Rozhodně nedosahovala úrovně své pratety Kateřiny a to ani politickým rozhledem, ani osobními vlastnostmi. Pro vévodu Maximiliena de Béthuna Sullyho, Jindřichova nejschopnějšího ministra, byl takovýto směr politiky nepřijatelný, a tak začátkem roku 1611 rezignoval. Vystřídala ho trojice politiků z řad úřednické šlechty, takzvaných šedých brad, Nicolas Brûlart de Sillery, Nicolas de Neufville Villeroy a Pierre Jeannin, ale neměli žádný vliv a autoritu. Pak propukly šlechtické vzpoury, především Jindřicha, prince de Condé; britský historik Robert Knecht uvádí, že Marie Medicejská utratila v letech 1610–1614 téměř 10 milionů livrů na uplácení šlechtických magnátů. Marie jako regentka vládla v letech 1610–1617 a musela se potýkat s celou řadou problémů, které si ale kromě jiného způsobila sama.

Cosme-Jean-Baptiste Concini, portrét Denis Lecocq.

Vražda v Louvru a dvojí vyhnanství

Jedním z těchto problémů byla osoba Cosme-Jean-Baptiste Conciniho. Narodil se ve Florencii a pocházel z hraběcího rodu della Penna. Byl prý vším možným: šermířem ve službách Ludvíka II., kardinála de Guise, toho dal Jindřich III. v  roce 1588 spolu s Jindřichem de Guise zavraždit v Blois, krupiérem v hernách, nechal se vydržovat homosexuálně orientovanými boháči, hrál v divadle ženské role, ale byl také manželem Leonory Galigaï, od dětství společnice budoucí královny, kterou jako mladík okouzlil. Francouzský historik Georges Bordonove uvádí, že to byl syn z rodiny prolezlé dluhy a neřestmi, avšak bystrého ducha, spojení ctižádostivce, ješity a domýšlivého hejska, jehož pomocí Leonora chtěla zbohatnout a vrátit se do Itálie se jměním. Tento mistr klamu, sluha z commedie dell´arte, se stal oblíbencem regentky Marie Medicejské, spolu se svou ženou byli ihned zahrnuti množstvím úřadů a výnosných důchodů. Conciniho vzestup nastal bezprostředně po smrti krále Jindřicha IV., kdy ho Marie Medicejská jmenovala druhý den prvním ministrem; nejprve se stal markýzem d´Ancre, několikanásobným místodržitelem, vrchním královským soudcem a prvním komořím, a dokonce francouzským maršálem, koneckonců, vždyť se dříve živil jako profesionální šermíř.

Závratná kariéra italského dobrodruha, mluvilo se o něm jako o milenci Marie, ale to byly jen plané řeči, a stejně tak jako velký vliv Leonory Galigaï na regentku, ovlivnily jak život dvora, tak i celou zemi. Historik Jules Michelet o Leonoře píše, že byla smavou liliputkou s očima temnýma jako uhel a že ovládala princeznu, jak se jí zlíbilo, zmítala s tím objemným kusem masa zleva doprava. André Maurois o ní mluví jako o snědé a chamtivé čarodějnici. Když se Richelieu seznámil s Marií Medicejskou, bylo mu třicet čtyři a jí čtyřicet šest let, přehnaně získala na váze a oblinách postavy. Armand-Jean píše o tehdejší situaci ve Francii, že to byla bídná doba, každý si hleděl svého zájmu a každý se staral především o sebe. Regentka sice uzavřela s Condém dohodu, ten však požadoval svolání shromáždění generálních stavů (États généraux, šlechta, duchovenstvo a měšťané, svolávané králem od roku 1302), ale vláda odložila setkání až na dobu plnoletosti Ludvíka. Parlament ho prohlásil plnoletým v říjnu 1614 a mezitím se sjížděli představitelé generálních stavů. Ludvík se na něj dostavil celý v bílém, vypadal elegantně a křehce, uvítal jej velký jásot přítomných.

Richelieu na něm vystoupil jako mluvčí duchovenstva při jednáních s dalšími stavy. Vyzýval tu třetí stav, aby odpřisáhl, že bude pracovat pro Boží slávu, službu králi a úlevu pro lid. Jeho projev se nesl ve prospěch církve, duchovenstvo je nutné povznést hmotně i morálně, má se rovněž podílet na správě království, má být vyňato ze zdanění a chráněno před útoky světských soudců. K problematice hugenotů poznamenal, že ti, kteří se uchylují k násilí, mají být přísně trestáni, ale mírumilovní ponecháni v klidu. Tuto smířlivost deklaroval už ve své vstupní biskupské řeči. Na adresu krále poznamenal, že když bude hledat inspiraci v evangeliu, pak bude nastolena i vláda rozumu. Došlo i na chvalořeč na regentku Marii Medicejskou, v závěru navrhl, aby jí bylo umožněno připojit si k titulu matka krále i titul matka království. Maurois píše, že Richelieuovi v případě Marie Medicejské nešlo o nic jiného než o ovládnutí odkvétající krásy a prudkého srdce a že ji fascinoval už jen svým pohledem, před nímž všichni uhýbali a tak zcela opanoval její královskou vůli.

Marie Medicejská ve věku 38 let jako regentka, obraz Frans Pourbus mladší.

Svou výmluvností si na shromáždění generálních stavů získal pozornost všech, podobal se svým zjevem, bledý, štíhlý s bradkou a knírem, spíše než knězi, rytíři. Vypadal velkolepě, regentce patřičně zalichotil, získal její obdiv, předvedl se jako vhodný politik právě pro tuto dobu. Stavy se na ničem nedohodly, každý mluvil sám za sebe, a tak jim bylo v březnu 1615 nařízeno vrátit se domů, stejně byly svolány spíše pro umlčení prince Condé než pro reformy, nic se nezměnilo. Sám Richelieu pak napíše, že toto „shromáždění vůbec nic nepřineslo, jen zatížilo provincie daní, kterou musely zaplatit svým zástupcům a tak ukázalo světu, že jen vědět o zlořádech nestačí, pokud neexistuje vůle k jejich nápravě“. Všeobecně se předpokládalo, že Conciniho vláda nebude mít dlouhé trvání, ale regentka se svého oblíbence nehodlala vzdát, a ve sporu s princi, především s Condém a Rohanem, si i nadále udržela svůj vliv na chod událostí v zemi. Když se uprázdnilo v listopadu 1616 místo státního tajemníka, Richelieu tento post rád přijal.

Měl zvláštní odpovědnost za válečné a zahraniční záležitosti, ale také se měl vypořádat se šlechtickými vzbouřenci. Úkol byl ovšem nad jeho síly: vojsko bylo ve špatném stavu, jeho pokyny nebyly vždy plněny, jak vyžadoval, šlechtici se jim často odmítali podřídit. Kromě toho bylo mezinárodní postavení Francie v Evropě velmi špatné, nevedlo se mu ani vojensky, ani politicky v Itálii, nepomohl Benátkám, protože nechtěl provokovat rakouské Habsburky. Nabídl jim tedy zprostředkování, ale Benátčané se obrátili na Španělsko a tato urážka ho hluboce ranila. V podstatě to byl převážně neúspěch a když dosáhl někde nějakého úspěchu, šlo jen o výhru krátkodobou. Prostě se mu nedařilo a on to věděl.

Mezitím se u dvora objevila jiná figura a to ve chvíli, kdy si Ludvík jako mladý král uvědomuje, že už nemůže trpět stále nesnesitelnější aroganci, diktátorské způsoby a otevřené pohrdání jeho osobou ze strany Conciniho. A k tomu jeho žena Leonora s ním jedná jako s hlupákem, takže byl u dvora všeobecně přehlížen, nehledě na to, že se stal vězněm své matky, která se k němu chovala víc než chladně. Vyprávělo se, že od smrti otce Jindřicha nikdy syna Ludvíka neobjala. Charles d´Albert de Luynes byl šlechticem z Provence, nikterak významným a vlivným, tím se teprve stal díky Ludvíkově přízni. Byl prý elegantní a okouzlující. Nejprve se stal v roce 1611 královským ptáčníkem, později místodržitelem kraje Amboise, a potom kapitánem Louvru, což byla funkce, jež umožňovala blízký a rychlý styk s panovníkem. Kromě toho patřil Luynes v té době k poměrně malému kroužku přátel osamoceného krále.

Concini si byl velmi dobře vědom jak nenávisti, která vůči jeho osobě postupně narůstala, tak i stále většího počtu svých nepřátel, kteří se ho toužili zbavit. V dubnu roku 1617 se v Paříži chystal se všemi skoncovat, rozdrtit je a upevnit si své postavení. Luynes proto na krále naléhal, aby opustil Paříž, uchýlil se do bezpečí na jiné místo v zemi. Ludvík však odmítl, a tak se jeho přátelé Déagéant, Luynes, Tronson a další rozhodli vlákat Conciniho do léčky za pomoci velitele královy stráže Nicolase de Vitryho, pozdějšího vévodu, maršála a guvernéra Provensálska. Concini se pohyboval obklopen neustále kohortou padesáti mužů, kteří mu zajišťovali ochranu. Pozvali ho do Louvru, kam se muselo vstoupit po můstku a padacím mostě, jeden po druhém malými dvířky. Tam ho Vitry chytil za ruku a řekl mu, že ho jménem krále zatýká. Jiná verze praví, že jakmile vstoupil na nádvoří, ale jinudy, okamžitě za ním zavřeli bránu a odřízli ho od jeho ozbrojeného doprovodu. Obě verze se však shodují v tom, že ho pět Vitryho mužů zblízka zastřelilo a ještě zasadili kordy bezvládnému tělu pro jistotu několik ran. Popud ke stavbě Louvru, předtím tam stála tvrz, dal František I., pak byl postupně rozšiřován o další části paláce. Šest let po vraždě Conciniho nařídil Ludvík XIII. architektu Lemercierovi, aby ho dostavěl a zvětšil a tak byl dalšími Bourbony i Napoleonem I. rozšiřován, až za Napoleona III. konečně nabyl dnešní podoby.

Aldous Huxley v knize o Françoisovi Leclercovi du Tremblay Šedá eminence. Život v náboženství a politice k tomu píše, že o několik hodin později „viselo Conciniho obnažené a zohavené tělo za nohy na šibenici na Pont Neuf; dav tančil kolem a řval zvířecí rozkoší. Ještě odpoledne byla tu tlačenice tak hustá, že Richelieuův kočár byl na cestě k mostu zdržen o mnoho minut a příští kardinál měl názornou příležitost pozorovat, co se děje s neoblíbenými ministry, když ztratí královu přízeň. Morálka tohoto odporného divadla mu byla jasná: Dostaneš-li se kdy k politické moci, hlásala ubohá zohavená a vykuchaná mrtvola, drž se jí velmi pevně. Richelieu se po osmnáct let své vlády od tohoto příkazu nikdy neodchýlil.“

S určitou dávkou licence se můžeme domnívat, že ho tato scéna mohla zdržet. Skutečností však je, že se rychle vydal do Louvru, spěchal ke dvoru blahopřát králi. Ludvík jej zřejmě neuvítal, měl jiné starosti, převládal v něm opojný pocit, že se Conciniho zbavil a že teď bude moci jednat podle své královské vůle. I když muselo být otázkou do jaké míry si v tuto chvíli připouštěl, že tu je stále královna matka, Marie Medicejská, která z Conciniho udělala skutečného vládce Francie. Jaký zájem však mohl mít tento „osvobozený“ král vidět jednoho z těch, kteří patřili a sloužili spíše Concinimu než jemu? Jedna verze praví, že Ludvík obklopen houfem dvořanů řekl tehdy Richelieuovi: “Tak vidíte Luçone, zbavil jsem se vaší tyranie,“ a dodal “Jděte, pane, jděte. Opusťte toto místo.“ Jiná, že mu doporučil, aby odtud co nejdříve zmizel.

Charles d´ Albert de Luynes.

Armand-Jean du Plessis mohl jen sčítat ztráty. Někteří autoři, ať již historikové, ale ještě více beletristé, vyčítají Richelieuovi, že když zaslepený svou ctižádostivostí a opojený přístupem k vládě začal horlivě sloužit Concinimu, uvěřil ve svou šťastnou hvězdu a ve svůj vliv na Marii Medicejskou, jejíž pomocí se tak dostane k moci. Nyní se však situace radikálně změnila a jemu nezbylo nic jiného než se dostavit za jiným pánem. Návštěvu ve svých Pamětech líčí tak, že mu Ludvík popřál vše dobré a že mu nepřipisuje podíl na Conciniho uzurpované vládě i za jeho špatné rady. Obojí je vyřčeno ex post. Pravda je, že Richelieu Conciniho v některých dopisech obhajoval, ale jinak mu nejenže nebyl blízký, a že rozhodně věděl, s kým má tu čest, a nenechal se oklamat. Později také tvrdil, že ho maršál urazil, ale ve skutečnosti ho opustil, když viděl, že je ztracen, a kdyby byla jeho nabídka přijata, byl by ho zradil. Ostatně někteří historikové připisují jen jednu věc Conciniům k dobru, a to, že pod jejich křídly začala kariéra pramálo významného biskupa z Luçonu, budoucího Richelieua. Ve skutečnosti tento racionalista, zatím bez větších zkušeností z velké politiky a bez patřičných znalostí královských vztahů, špatně kalkuloval ve věci své budoucí kariéry.

Kardinál Richelieu, obraz Philippe de Champaigne.

Francouzský autor Robert Merle, nikoliv nepodobný velkému vypravěči Alexandru Dumasovi staršímu, i když střízlivější, více ctící fakta a historicky poučenější, v cyklu Dědictví otců, provází svého hrdinu Petra ze Sioraku dobou Ludvíka XIII. a pochopitelně mu zde nechybí Richelieuova postava. V jedné scéně uvádí, že Richelieu začal Concinimu hned zobat z ruky, chtěje se stát favoritem favorita. Tak hluboko, že by kles? Naopak. Míří velmi vysoko a touží po moci. Pak byli ministři zbaveni úřadů, avšak nečekal je stejný osud, výhercem této loterie se stal Richelieu, který si s obdivuhodnou prozíravostí vsadil na šťastné číslo. Zpočátku jej sice král přijal velmi zle, ale on připomněl Luynesovi, kterak Pont z Courlay učinil jeho jménem slib, že bude Jeho Veličenstvo informovat o všem, co se mu donese. Zajistiv se tak z obou stran, pohlížel nyní Richelieu do budoucnosti s důvěrou, k níž jej zcela jistě opravňovaly jeho neobyčejné schopnosti i nadprůměrná ohebnost páteře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jeden za všechny, všichni proti kardinálovi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.