MICHEL ODENT

PŘIROZENÉ FUNKCE ORGASMŮ

PŘI MILOVÁNÍ, PORODU

A KOJENÍ

Přímá cesta k transcendenci

2013

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Odent, Michel

Přirozené funkce orgasmů při milování, porodu a kojení :

přímá cesta k transcendenci/ Michel Odent ;

z anglického originálu ... přeložily Magdaléna Šloncová a Klára Meissnerová].

1. vyd. v českém jazyce.

Praha : Maitrea, 2013.

136 s.

Název originálu: Functions of the orgasms

ISBN 978-80-87249-43-7

612.6.064 * 613.88 * 612 * 316.72/.75 * 618.4/.5 * 612.63

- fyziologie člověka

- orgasmus

- orgasmus - fyziologické aspekty

- orgasmus - kulturní aspekty

- porod

- populárně-naučné publikace

612 - Fyziologie člověka a srovnávací fyziologie [14]

Michel Odent

Přirozené funkce orgasmů

při milování, porodu a kojení

The Functions of the Orgasms

Copyright © Michel Odent, 2009

Translation © Magdaléna Šloncová, Klára Meissnerová, 2013

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2013

ISBN 978-80-87249-43-7

UPOZORNĚNÍ PŘEKLADATELKY PRO ČTENÁŘKY

Může se stát, že po přečtení této knihy zatoužíte k sobě pozvat – počít, nosit pod srdcem, porodit, kojit, jednoduše milovat – ještě nejméně jedno děťátko, když si teď budete vědomá zde odhalených schopností svého těla. Přirozenost působení hormonů lásky přináší propojení s hloubkou duše lidských bytostí a umocňuje jejich vzájemný, láskyplný kontakt.

ÚVODNÍ SLOVO

Zvláštnost lidského světa charakterizuje především to, že se v něm mezi bytostí a bytostí děje něco, co nelze najít nikde v přírodě (Martin Buber, Problém člověka)

Život je dar. Nezačíná narozením, ale mnoho měsíců před ním. Těhotenstvím zraje žena k přijetí nového života a k nové roli matky. Nerodí se jen dítě, ale po měsících zrání se rodí i matka přestálou zkušeností. Zázrak narození lze nazírat z mnoha úhlů. Lze jej pozorovat prizmatem sociokulturních daností, pohledem čisté vědy, nebo osobní zkušenosti, která je jedním z vrcholných okamžiků života ženy. Lze se též pokusit vnímat porod prožíváním a potřebami dítěte. Je to pohled nový, protože donedávna se neuvažovalo o dítěti jako o bytosti, která začíná svůj jedinečný životní příběh. Napříč kulturami je příchod dítěte vítán a narození provázely tisíce let rituály přechodu, které často odebíraly dítě z náruče ženy.

Porod může proběhnout pohledem okolí i ženy přirozeně v plném slova smyslu tohoto výrazu, nebo za pomoci techniky a zásahů intenzivní medicíny. Vždy přichází člověk. Zdraví matky a okolnosti příchodu na svět jsou zásadní pro dobrou adaptaci děťátka, pro nastartování kojení a vytvoření vazby. První potřebou dítěte, které se adaptovalo v rovině fyziologických funkcí, je prožívat teplo, nerušený těsný kožní kontakt na těle maminky. V mozku ženy i novorozence je uložen program seznámení se. Dítě signalizuje, maminka odpovídá. Dobře adaptované dítě uvolněně odpočívá, hledí široce otevřenýma očima a v různě dlouhém čase vyhledá prs maminky. Mnohotvárným způsobem probíhá komunikace mezi oběma. Odehrává se láskyplný dialog, který potřebuje čas a klid. Dítě vnímá bezpečí a jistotu ze známého rytmu jejího těla a tento prožitek se velmi pravděpodobně zapisuje do nervových struktur dítěte jako zpráva „je mi dobře“. Nutný a nenahraditelný je respekt k jedinečnosti chvil, kdy je člověk na světě vítán. Měl by být vítán v tichu a jemnými dotyky, které dávají lásku. Tyto okamžiky jsou odpočinutím, spočinutím a přechodem do další fáze života, kde bude muset dítě stále více samo zajišťovat své životní potřeby.

Nově uváděná kniha Dr. Odenta detailně a precizně představuje neuroendokrinologické a fyziologické procesy porodu a prvních poporodních hodin. S citem a v širokých souvislostech historie, psychologie a antropologie je porod líčen v kontextu prožívání sexuality a lidské lásky. Prožívání lásky, jako určujícího citu, který formuje přicházejícího človíčka je popisováno ve velmi těsné návaznosti na tvorbu poporodní vazby mezi maminkou a dítětem. Posléze budovaný vztah matka dítě je nosným vztahem, který předurčuje laskavost a stabilitu vztahů dalších v životě každého z nás.

Miliony žen neměly možnost porod prožít v bezpečí, bez zásahů medicínské techniky natož orgasmickým způsobem. Miliony dětí přišly na svět a neměly možnost prvotního nerušeného kontaktu. Na druhé straně by statisíce dětí i žen možná bez zásahu medicíny nežily. Generace žen i zdravotníků netušily, že věci mohou být i jinak ve vztahu k sobě samým, nejen v situaci porodu. Většina z těch, kdo budou knihu číst, může zaplavit smutek, že nezažily takto popsaný porod, mohou litovat okamžiků, kdy porod byl strachem a nekonečnou bolestí. Mohou plakat nad tím, že dny kojení nebyly slastí, ale úzkostí a nejistotou.

Další osud dítěte není určován jen průběhem těhotenství a porodu jakkoliv jde o vlivy do velké míry předurčující další vývoj dítěte do zdraví. Nejsou to okolnosti striktně determinující. Schopnost mít rád v dalším životě dítěte i ženy není naštěstí jen záležitost hormonálního koktejlu a fyziologických funkcí. Vědomá, obětavá lidská láska má hojivý účinek na různé formy bolesti. Osobnost člověka je mnohovrstevná. Početím je dán neopakovatelný genetický základ. Od splynutí dvou pohlavních buněk se odvíjí životní příběh konkrétního člověka. Vývoj je kontinuum, jedna fáze podmiňuje fázi další a v každé etapě vývoje se do nitra člověka zapisuje bolest i radost, formuje nás trauma i něha. Přetváří nás laskavá blízkost lidí, s nimiž žijeme ve vztazích a pohlazení jako bonus k prostému splnění povinností.

Nově uváděná kniha klade důraz na transcendenci sexuálních prožitků. K podstatě člověka patří vnímání skutečností, které ho přesahují. Uvědomění si transcendence je projevem svobodného ducha, který i v obtížných podmínkách pro život těla dává životu smysl ve své celistvosti. Transcendence není jen orgasmické vytržení a síla dobře pochopené a prožívané sexuality. Transcendence je směřování člověka k lásce, která se daruje. Nejde zde jen o lásku těla, ale základní rozhodnutí vůle. Toto patří k nejhlubší podstatě člověka napříč generacemi i kulturami. I v tom, nebo především v tom, je každý život jedinečným darem. Vědomý a bezpodmínečný respekt k důstojnosti a zázraku života každého člověka je možná i klíčem k tomu, aby v okolnostech porodu byla respektována intimita ženy tak, aby mohla prožít příchod svého dítěte v bezpečí a pochopení sebe sama.

Pro české čtenáře je kniha motivací k tomu, aby porod a příchod dítěte vnímali v hlubokých souvislostech života ženy i dítěte. Kniha má být povzbuzením k větší důvěře v sílu ženy porodit a výzvou pro zdravotníky, aby tuto sílu respektovali. Kniha by mohla být i výzvou ke změně mezilidských vztahů, kde úcta a respekt chybí. Může být i jiskřičkou k uvažování o tom, že život člověka má větší hloubku a smysl, než jsme ochotni běžně nazírat. Uvědomění si veliké ceny života by mohlo vést k větší úctě a respektu vůči každému lidskému životu v každém okamžiku jeho osobního příběhu - na samém bezmocném počátku i ve stejně bezmocném konci.

MUDr. Magdaléna Chvílová – Weberová

lékařka novorozeneckého oddělení

a laktační poradkyně

1
O VRCHOLECH PORODNÍHO PROŽÍVÁNÍ

Každá epizoda lidského sexuálního života může dojít vrcholu - klimaxu. Původní význam řeckého slova „climex“ (vrchol, vyvrcholení) je „žebřík“. Každý žebřík má svůj vrchol. Tato kniha je o nejvyšších příčkách pomyslných žebříků. Zaměříme se na tři konkrétní situace. Nejprve se podíváme na „reflex vypuzení plodu“, poté na srovnání mužského a ženského orgasmu v rámci genitální sexuality a nakonec na reflex vypuzování mléka. Naším cílem je dostat se dál, než jen k oné jednoduše vysvětlitelné roli těchto pomyslných výstupů na vrchol, ať už v podobě putování spermií k vajíčku při početí, průchodu dítěte porodními cestami matky či vypuzování mléka při kojení. My se podíváme na tyto vrcholy jako na intenzivní reakce na podněty neurohormonálního systému, jako na změny úrovně vědomí, i jako na možnost opuštění každodenní reality času a prostoru a dosažení transcendentních emocionálních stavů.

Nebudeme se zdráhat používat slovo „orgasmus“. Tímto odkazuji na průkopnickou práci Wilhelma Reicha, který byl natolik odvážný, že vydal The Function of the Orgasm (v češtině vyšlo jako Funkce orgasmu, Concordia Praha, 1993) ve vědeckém prostředí 40. let.1 Tou dobou bylo toto slovo stále ještě tabu, ačkoliv ho Aphra Behnová - první Angličanka, které bylo uděleno právo na to, aby si na živobytí vydělávala psaním - v angličtině představila dokonce již v roce 1684: v The Disappointment popisuje emocionální stavy žen poté, co se jim nepodařilo dosáhnout orgasmu. Naším záměrem je do jisté míry přepsat Funkce orgasmu v novém vědeckém kontextu. To nás povede k rozšíření tohoto tématu. Wilhelm Reich se soustředil na sexualitu genitální, ačkoliv si byl vědom práce Helen Deutschové – první ženy, která absolvovala studium medicíny na Vídeňské univerzitě a byla členkou Vídeňské psychoanalytické společnosti. Helen Deutschová, která sama prožila porod i kojení, považovala pohlavní styk a porod za dvě fáze jednoho procesu, pouze oddělené časovým intervalem: „Jako by první akt obsahoval element toho druhého, tudíž ten druhý je nasycený podstatou toho prvního, tedy potěšením. Dokonce věřím, že porod samotný představuje vrchol sexuálního potěšení…“ Ještě k tomu, podle ní, je kojení „akt sexuálního potěšení, kde prsní žlázy hrají roli erotogenní zóny.“2

Toto téma také rozšíříme o případné poznámky k analogiím mezi orgasmickými a jinými extatickými stavy. Takové analogie zůstávaly v západním světě donedávna ignorovány, ačkoliv ve východních kulturách byly v dobách ženských tantrických mistryň považovány za samozřejmé, a v dobách posvátných prostitutek i na dalších místech.3 Una Krollová je jednou z těch, kdo výmluvně zdůrazňovali vzájemné propojení v rámci ohromné rozmanitosti extatických stavů. Jako bývalá jeptiška, doktorka medicíny, kněžka a matka čtyř dětí mohla s přehledem napsat: „Okamžiky extáze se mým životem vinuly jako šňůra perel… Extáze sexuálního spojení je příbuzná prožitku extatické modlitby…“4

Aphra Behnová, Helen Deutschová a Una Krollová mají přinejmenším jednu věc společnou: všechny jsou ženy. Podobně jako ony, Niles Newtonová poté, co se stala matkou, na základě svých vědeckých pozorování předpověděla již v 50. letech 20. století, že oxytocin má behaviorální účinky.5 Do té doby byl považován pouze za hormon s mechanickým účinkem - zčásti působí děložní kontrakce, a umožňuje tak porod dítěte a placenty, a působí také na specializované buňky prsních žláz, díky čemuž funguje reflex vypuzování mléka. Dnes se role oxytocinu jeví jako klíčová u všech orgasmických a extatických stavů. Zdá se být nejdůležitější ingrediencí „hormonálního koktejlu lásky“, který se vyplavuje při jakémkoliv sexuálním prožitku. Když sledujeme nit této svrchované role žen v chápání orgasmických stavů, musíme také připomenout jak Candace Pertová v roce 1973 demonstrovala existenci opiátových receptorů v mozku: tím vydláždila cestu k objevení přirozených opiátů, běžně známých jako endorfiny.6 To byl důležitý krok v našem chápání extatických stavů obecně. V 70. letech 20. století také publikovala Regina Ledermanová svou studii o inhibičním účinku hormonů ze skupiny adrenalinů na proces porodu.7

Do seznamu průkopnic musíme zahrnout také Kerstin Uvnäs-Mobergovou, matku čtyř dětí. Její výzkumný tým na Karolinska Institute ve Stockholmu je nepochybně nejaktivnější a nejproduktivnější na světě ve výzkumu působení oxytocinu. Co činí tento tým unikátním je fakt, že všechny jeho členky jsou matky: Anne Marie Widstromová, Eva Nissenová, Anna Berit Ransjo-Arvidsonová, Ksenia Bystrova, Wibeke Jonasová, Angela Wiklundová, Mariance Welandriaová, Anne Sofi Matthiesenová, Berit Sjogrenová, a Maria Petterssonová – ty všechny prošly zkušeností porodu.

Zdá se zřejmé, že mnoho žen spontánně vnímá důležitost témat, která tradičně nepřitahují pozornost vědeckých kruhů, v nichž dominují muži. Jako by existoval ženský způsob hodnocení, který srovnává důležitost různých náhledů na zkoumání lidské přirozenosti. Všechny vědecké hypotézy jsou založeny víceméně na intuitivní vědomosti a intuitivní vědomost je vázaná na pohlaví. Donedávna ve vědeckém světě dominovali muži. Nyní vstupujeme do nové éry v historii vědy se symetričtějším přispěním ze stran obou pohlaví. Tato nová éra je spojena s nástupem „vědeckého pojetí lásky“. Tradičně byla láska předmětem zájmu básníků, spisovatelů a filozofů. Dnes ji studují mnohé vědecké směry. Jestliže se zabýváme láskou a klademe si otázky ohledně vývoje schopnosti milovat, je nezbytné, abychom měli na zřeteli, jak důležité je období kolem porodu. Všechny obory, které se účastní na „vědeckém pojetí lásky“ tvrdí, že mateřská láska je prototypem pro všechny ostatní podoby lásky. Pro vývoj natolik živoucího aspektu vědecké revoluce je základním předpokladem větší symetrie spolupráce obou pohlaví a jejich vzájemné doplňování.

Nejprve se podíváme na reflex vypuzení plodu, a to hned z několika důvodů. Tím prvním důvodem je, že po tisících let kulturně kontrolovaných porodů si jen málokdo – zastánce přirozených porodů nevyjímaje – umí představit, co to vlastně je. Dalším důvodem je, že jestliže reflexnímu vypuzení plodu porozumíme v současném vědeckém kontextu, bude snazší se podívat i na další orgasmické a extatické stavy. Musíme dodat, že tento vrchol pravděpodobně odpovídá poslední příčce toho vůbec nejvyššího možného žebříku, po němž má člověk v životě příležitost vystoupat. Je ale zároveň běžně tou nejvíce narušovanou a potlačovanou formou lidské orgasmické energie. K tomu musíme vzít v potaz, že naším prvotním záměrem bylo přepsat Funkce orgasmu v kontextu 21. století. Proto jsme vybrali pro začátek to, co si Wilhelm Reich na začátku 40. let 20. století jednoduše nemohl uvědomovat, a to podobnost mezi aktem porodu a orgasmem genitální sexuality.

Studium orgasmů v době „vědeckého pojetí lásky“ nevyhnutelně zahrnuje také náhled na využívání novodobého technického pokroku, který z „hormonů lásky“ činí zbytečnost. Například císařský řez je dnes snazší, rychlejší a bezpečnější operace, než kdy dřív. Dodejme, že máme k dispozici bezpečné a účinné farmakologické náhražky hormonů, na jejichž vyplavování v průběhu porodu je ve své podstatě žena naprogramována. Proto se lidství ocitá v bezprecedentní situaci. Donedávna, ačkoliv všechny kultury dramaticky narušovaly fyziologické procesy, byla žena nucena se spolehnout na vyplavení celého koktejlu hormonů lásky, aby za jejich pomoci přiváděla děti na svět. Dnes je počet lidských matek, které se spoléhají na své vlastní hormony, aby porodily dítě a placentu, zanedbatelný. V tomto zásadním okamžiku v historii lidstva, by si měl každý, koho zajímá budoucnost našeho druhu, položit jednu jedinou otázku: „Jak dlouho bude lidská rasa schopná přežít bez lásky?“

2
ZNOVUOBJEVENÍ NEJVYŠŠÍCH PŘÍČEK
POMYSLNÉHO „ŽEBŘÍKU PORODU“

Stalo se v londýnské nemocnici: Žena co nevidět porodí své první dítě. Žákyňka (studentka oboru porodní asistentka – pozn. překl.), zkušená dula a otec jsou neviditelní a tiší, sdílejí posvátnost okamžiku. Přesně v okamžiku, kdy se nastávající matka, která je v extatickém stavu, postaví a říká: „Je to tak příjemné! Je to jako milování... Cítím, že děťátko už jde,“ přesně v tom okamžiku, kdy se začala rozvíjet hráz, se najednou s prásknutím rozlétly dveře. Do místnosti vešla doktorka a křičí: „Potřebuji udělat vyšetření, musíte se položit na stůl.“ Rodící žena úpěnlivě opakovala: „Prosím, prosím, buďte tak hodná…“ Po chvíli bylo nutné dát ženě infuzi s oxytocinem, aby dítě dostali ven. Je lehké přerušit orgasmus.

Jen velmi málo odborníků ve zdravotnictví ví – nebo si vůbec umí představit – jak porod může vypadat. Koncem roku 1953 a začátkem roku 1954 jsem strávil šest měsíců na praxi jako student medicíny v pařížské porodnici Hopital Boucicaut. Já a mí kolegové jsme občas dostali příležitost posedět v kanceláři primáře v přítomnosti vrchní sestry – porodní asistentky. Byla tou nejmocnější a nejobávanější osobou celého oddělení, která všem naháněla hrůzu a všichni z ní byli vynervovaní. Během těchto setkání jsme měli možnost klást konkrétní dotazy týkající se těhotenství a porodu. Představuji si, jak by pan primář reagoval na otázku: „Může být porod extatickým prožitkem?“ nebo „Může se místo porodu stát místem posvátným?“ Primář by mě pravděpodobně poslal k místnímu psychiatrovi.

NOVÉ PŘÍSTUPY A PERSPEKTIVY

Dnes se stále více článků, konferencí, dokumentárních filmů a knih otevřeně hlásí k ideji porodu extatického či orgasmického a k posvátnosti porodu. V roce 1982 natáčela televize BBC ve francouzské porodnici, kde jsem praktikoval. V průběhu jejich návštěvy porodila mladá žena své první dítě, které bylo v poloze koncem pánevním. Hodinu nebo dvě poté se známá hlasatelka BBC, Esther Rantzenová, ptala té matky, jak se cítila, když se dítě narodilo. Matka otevřela doširoka oči a odpověděla jednoduše: „Bylo to jako orgasmus!“ Jiná žena mi jednou řekla: „Když jsem se podívala své dceři hned po porodu poprvé do očí, viděla jsem v nich celý vesmír.“ Sarah Buckleyová – australská doktorka medicíny, která porodila své čtyři děti doma, podobné příběhy kombinovala se svými vlastními zkušenostmi, aby tak zpopularizovala koncept „extatického porodu“.1

Když se zabýváme tímto poměrně náhlým příchodem nového pohledu na porod, musíme si nejdříve uvědomit, že fyziologický proces porodu byl dramaticky narušován všemi známými společnostmi tisíce let. Kultura se vměšuje většinou přenášením pověr a rituálů z generace na generaci. Přelom v 70. letech byl nesmírně důležitý, a to nejen svým načasováním.

Abychom mohli nabídnout přijatelný a plnohodnotný výklad, je nezbytné použít jazyk a úhel pohledu moderní fyziologie. Fyziologické pochody jsou oblastí, která je nezávislá na kulturním zázemí, zůstává však závislou na pojetí normálu. Není možné zkoumat odchylky od fyziologie v různých kulturách, aniž bychom brali v úvahu ideál navržený moderní vědou. Ohromný pokrok dnešní doby v oblasti fyziologie nám poskytuje klíč k znovuobjevení „vrcholných příček prožívání porodu“ po tisících let, kdy byl porod pod kontrolou kultury.

REFLEX VYPUZENÍ PLODU

Dosáhnout nejvyšších příček pomyslného „extatického žebříku porodu“ znamená porodit dítě „reflexně“. Tento termín razila Niles Newtonová v 60. letech, když studovala vlivy prostředí, které mohou narušit průběh porodu myší.2 O dvacet let později, jsem s její podporou^3 navrhl, abychom tento projekt oprášili a oživili. Byl jsem přesvědčen, že by to mohl být klíč ke spuštění radikálně nového chápání procesu lidského porodu.4

Základním rozdílem mezi člověkem a myší je, že my jsme si vyvinuli obrovský a výkonný nový mozek (neokortex), který kryje staré struktury, jež máme společné se všemi ostatními savci. Když náš neokortex odpočívá, fyziologií se více podobáme myším.

Přirozené, reflexivní vypuzení plodu probíhá, když se dítě narodí po krátké sérii neovladatelných kontrakcí, které nenechávají žádný prostor pro volní pohyby. Je zřejmé, že za takových okolností je neokortex (část mozku související s intelektuální aktivitou) vypnutý a nemá kontrolu nad starými strukturami mozku, které mají na starost vitální funkce, jakou je i porod. Civilizované ženy se mohou chovat způsobem, který by byl obvykle nepřijatelný: mohou křičet, nadávat, být vulgární apod. Zdá se, že se odstřihnou od našeho světa a mohou dokonce zapomenout, co se naučily nebo co měly původně v plánu. Během reflexivního vypuzování plodu se ženy mohou ocitnout v těch nejneočekávanějších, bizarních, často animálních polohách na všech čtyřech. Často to vypadá, jako by byly „na jiné planetě“. Zdá se, že přímo v okamžiku narození a několik po něm následujících minut, kdy dochází k prvnímu kontaktu s novorozencem, jsou takové matky v extatickém stavu.

Prostřednictvím popisu reflexivního vypuzení plodu chápeme, že snížení aktivity neokortexu je řešením Matky Přírody, která ho vynalezla v případě lidí kvůli našemu vysoce specifickému hendikepu v období kolem porodu: jedním z důvodů, proč je lidský porod těžký ve srovnání s porodem jiných savců, je právě ten obrovsky rozvinutý neokortex našeho druhu. Takový vývoj „intelektuálního mozku“ je hendikepem ve vícero souvislostech, protože je zdrojem inhibice nejen v průběhu porodu, ale také během jakéhokoliv jiného sexuálního prožitku.

ŠPLHÁME K TĚM NEJVYŠŠÍM PŘÍČKÁM

Reflex vypuzení plodu byl až donedávna ignorován z několika důvodů. Hlavním důvodem je, že nejsou naplňovány základní potřeby rodících ženy nutné k dosažení vrcholných příček pomyslného “žebříku porodu”. Jejich potřeby nevidíme, protože jim nerozumíme. Nicméně, dnes jsme schopni vysvětlit, jaké potřeby to jsou: rodící žena se potřebuje cítit chráněná před jakoukoliv stimulací svého neokortexu.5 A protože jazyk je specificky lidský stimul „velkého mozku“, vede nás to ke znovuobjevení důležitosti ticha. Když žena rodí, měla by se slova použít pouze v případě absolutní nezbytnosti a s krajní obezřetností. Bude nám trvat dlouho, než znovu objevíme význam ticha a než přijmeme, že převládající kvalitou porodní asistentky by měla být její schopnost držet pusu zavřenou.

Světlo je také známým stimulem „myslícího mozku“. Známe „hormon tmy“, melatonin. Naše epifýza uvolňuje tento hormon v noci, aby se snížila aktivita neokortexu, a my mohli usnout. Na to je důležité brát zřetel v době elektrifikace. Měli bychom dodat, že zrak je z našich smyslů nejvíce spojen s ráciem. Je pozoruhodné, že když ženy nejsou ovlivněny tím, co četly, nebo tím, co je někdo učil, často si spontánně najdou polohu, která vede k eliminaci všech vizuálních podnětů, jako třeba na všech čtyřech jako při modlitbě.

Situace, kdy se žena cítí být sledována a tím pádem také posuzována, vede zpravidla k aktivaci jejího neokortexu. K takovému závěru dojdeme zdravým rozumem i prostřednictvím vědeckých studií. Pro mnoho lidí je těžké pochopit, že soukromí, jinými slovy necítit se pozorována, je základní potřebou. V knihách a na konferencích o „přirozeném porodu“ jsou zpravidla zpodobněny situace pro porod nanejvýš „nepřirozené“: dva nebo tři lidi (plus kamera!) jsou umístěni před nastávající matku. Dnes je samozřejmostí, že když daný fenomén pozorujeme, je tímto vlivem přetvářen. U základních životních funkcí, jakou porod je, to platí obzvlášť.

Vnímání možného nebezpečí je další typickou situací, která aktivuje pozornost a ostražitost, tím pádem stimuluje i mozkovou kůru. Jinými slovy, rodící žena se potřebuje cítit v bezpečí.

Pochopení skutečnosti, že rodící žena potřebuje bezpečí, aniž by se cítila pozorovaná a posuzovaná, nás vede ke kořenům funkce porodní báby. Zdá se, že ženy měly odedávna tendenci rodit v blízkosti své matky, či poblíž jiné zkušené matky, která roli matky dokázala zastoupit. Porodní bába byla původně v roli matky a v ideálním světě je naše matka prototypem osoby, se kterou se můžeme cítit v bezpečí, aniž bychom se cítili pozorováni nebo posuzováni. Ale došlo k tomu, že ve většině společenství se role porodní báby postupně měnila. Ve většině jazyků se vyskytuje slovní spojení „být odrozena“, které ženu staví do role, kdy se rozumí, že není schopná porodit sama. Musí „být odrozena“ někým. Porodní bába se tak postupem času stala spíš autoritativní a dominantní průvodkyní, pozorovatelem a agentem kulturního prostředí. Také sehrála klíčovou roli v přenosu pověr a rituálů spojených s porodem, s dobou před ním i po něm.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přirozené funkce orgasmů při milování, porodu a kojení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.