VALÉRIA OSZTATNÁ

ZRKADLO

Technická spolupráca: Špacír Stanislav, Labai Emil

Jazyková korekcia: Mária Ballová

Fotografia obalu: Attila Slama

Obal upravil: Juraj Bako

Obrázky v knižke: Silvia Veszprémiová

Edícia: MEA 2000 o. z. - Mladá Éra Autorov nového tisícročia

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0242-1

Prechádzajúc sa neznámou krajinou,

uvidela ho.

Nádej priniesla šancu na nový život,

ktorý by mohla prežiť s ním.

V každom úsvite ho mohla vidieť,

osvetlil jej dni,

láska bola všemohúca,

nezabili ju ani nočné mory,

ktoré prišli, aby udupali ju,

nútili zabudnúť na krásu,

ktorú venovala.

Prechádzajúc sa neznámou krajinou,

stala sa jej domovom,

videla sa jeho očami,

v odlesku svojich očí uvidel seba.

Leteli do raja držiac sa za ruky,

okovy, ktoré ich pútali, upustili,

s rachotom opadli.

Prechádzajúc sa neznámou krajinou,

pocítila dotyk jeho ruky,

pozrela sa mu do očí,

slnko osvetlilo jeho tvár

a ona sa stratila naveky.

Žili v snoch na mieste zvanom Láska,

svet stvorený iba pre nich,

kde vládne pokoj a krása.

Svet bez vojen a tlaku,

kde miera je daná vánkom letného času.

Kde ho bozkáva sladkými bozkami,

opiera hlavu o jeho ramená,

kde je iba on, kde je iba ona,

svet stvorený iba pre nich.

Láska volaná: Ty.

Láska volaná: Ja.

Prechádzajúc sa neznámou krajinou,

zrazu ju spoznáva,

je z jej detských snov,

je to jej rozprávka.

Vidí ho očami svojej duše,

miluje ho na večné časy.

I keď sen sa zdá byť niekedy ako údel,

bude mu patriť už naveky.

Keď ho potrebuje,

iba zatvorí oči.

Je v jej dni, v jej noci,

tam, kde sa jedného dňa prebudil a uvedomil si,

že tam vždy patril, že tam zostane už naveky.

SARAH

(v dnešných časoch)

Už dlhý čas mala halucinácie. Teda ona ich tak nenazývala, ale neodvážila sa o nich nikomu povedať.Začalo sa to pred pár mesiacmi znova. Najprv počula čudné zvuky, akoby z iného sveta. Nebála sa ich. Skôr sa divila ich nadpozemskému zvoneniu. Akoby zvony nebies, anjelov. Najprv si myslela, že sa ozývajú z vedľajšej ulice od kostola, ktorý bol poblíž jej domu, ale skoro si uvedomila, že ten zvuk nepochádza z náradia vyrobeného ľudskou rukou a nie je dotknutý ľudským hlasom. Nadpozemský. To slovo sa jej silno blúdilo do mysle.Potom to boli obrázky. Obrázky vynárajúce sa v mysli, keď snívala. Pred pár dňami sa zobudila s kropajami potu na čele a silne búšiacim srdcom. Ten sen bol zvláštny. Taký živý a predsa neskutočný.Nevidela nič, iba azúrovo modré nebo. Takú krásnu modrú jej oči nikdy predtým nevideli. A potom tie biele mramorové schody.Boli také čisté, akoby cez ne ešte nikto nebol prešiel, a predsa vedela, že tade už prešlo milióny duší. Duše. Prečo jej to slovo prišlo na rozum? Cítila neskutočný pokoj, ako pomaly vystupovala po schodoch, neuvedomujúc si, že sú tam nádherne vyrezávané dvere z dreva. Vnímala iba tie prekrásne kvety vedľa schodov. Žiarili farbami. Farbami sveta. Ako dúha, a predsa sa dúhe ani zďaleka nepodobali. Nozdrami pocítila ich príjemnú vôňu. Pomaly dýchala ten neurčitý parfum, zmes vôní celého sveta, do pľúc a oddala sa tej nádhernej pokojnej chvíľke. Až vtedy uvidela tie dvere a v minúte začula hlas:

„Ty sem ešte nepatríš!“

Obrázok sa rozsypal ako črepy zrkadla a na ich rinčanie sa prebudila čudujúc sa, kde sa nachádza. Keď si uvedomila, že je doma v posteli, nedalo sa povedať, že by jej odľahlo, lebo sa nebála. Ešte stále nie. Pocítila iba čudný pocit, akoby ju niekto sledoval.Zažala nočnú lampu na stolíku vedľa postele. Miestnosť osvietilo svetlo. Bledofialové steny, veľká ťažká komoda, v ktorej uchovávala svoje drahocennosti, spomienky zakotvené do vecí, pre cudzieho pozorovateľa také nepotrebné. Ťažká čalúnená posteľ zapraskala, ako sa posadila. Bol teplý augustový večer, biele záclony ofukoval jemný vánok spoza otvorených dverí terasy.Za nimi tma, ale vedela, že je tam krásne udržiavaná zelená záhrada v strede s malým jazierkom a vedľa železnou lavičkou, ktorú jej zhotovil majster z druhého domu.Vstala z postele, na nohy si obula letné papuče, prehodila tenký župan a míňajúc toaletný stolík, vedľa ktorého stálo obrovské zrkadlo, taktiež s dreveným tmavým rámom, aby sa hodilo k zariadeniu izby, otvorila terasové dvere dokorán. Postavila sa do ich stredu, aby si nechala vlasy postrapatiť ľahkým vánkom. Dlhý župan sa akosi zasekol o rám zrkadla a zadrapil sa do spojovacieho materiálu, na ktorom stál.Urobila krok vpred a začula trhnutie látky. Obzrela sa a uvidela vinníka. Keď sa jej po chvíľke podarilo vyslobodiť župan, aby sa neroztrhol ešte viac, vánok zosilnel a záclona sa dotkla jej tváre. Takmer skríkla.

„Oh!“ - zvolala, keď si uvedomila, čo to bolo a privrela dvere s odhodlaním vrátiť sa do postele.

A vtedy to uvidela. Obrázok, ktorý sa objavil v zrkadle. A potom ďalší a ďalší. Pribudli slová. Slová, ktoré cítila, že boli písané láskou.Nevedela, ako dlho to trvalo, ale zrazu zrkadlo stmavlo, zostal iba odraz nočnej lampy, ktorý doteraz nevidela.Bolo to tak dávno... Spomenula si na niečo. Pokrútila však hlavou, akoby sa netúžila oddať spomienkam. Vonkajší pozorovateľ by nemohol povedať, či to bolo kvôli smútku, alebo radosti, či iba z úsmevu alebo strachu nad videným.Ľahla si do postele a zatvorila si oči. Iný by si myslel, že spánok nepríde tak ľahko, ale už o pár minút ju objal a zahalil závojom zabudnutia, aby jej v tej krajine, kam sa dostala, znova prebudil dušu, jej skryté ja. Akoby chcel čosi naznačiť.Videla iba azúrovo modré nebo. Znova. Tento krát však tam neboli schody a dvere, ale dlhý rebrík staršieho dreveného typu tmavo krvavej farby. Niekto išiel pred ňou po tom rebríku. Ktosi driečny. Vysoký muž.Na konci rebríka dvojité dokorán otvorené okno. Neznámy, to ešte videla, preložil jednu nohu, potom pomaly druhú a už bol na druhej strane za oknom. Ako tam stál, opierajúc sa rukami o okno, stál vlastne vo vzduchu. Prázdnota, nebo. Nadnášal sa?Keď dosiahla vrchol a túžila si preložiť nohu i ona cez okno, pretože to už vedela, nasledovala toho muža, začula hlas, teraz úplne iný, ale taký známy, až ju striaslo. Nemohla to však cítiť, bola akoby sa odbremenila od fyzického tela tam, vo sne. Stále snívala.

„Ty sem ešte nepatríš!“

A sen sa rozplynul. Zachytila iba obraz tváre muža, ale na to otvorila oči a zabudla ho. Zapla svetlo a v zrkadle sa ligotali slová ako hviezdy:

„Chcem späť svoju rozprávku!“

A vtedy si spomenula, ako tam nesmelo stála pri zrkadle, neschopná pohnúť sa, iba sledovala tie obrázky a slová. Neskutočný pocit. Vedela, že patria iba jej, ale odkiaľ sa tam vzali, kto ich poskladal, nevedela. Vlastne, nebola si istá. Pamätala sa však na časy, keď mohla vidieť omnoho viac. Časy, keď mohla hovoriť a počuť, ale nikdy sa nemohla dotknúť. Nikdy viac po tom, čo porušila sľub...Pozrela sa na hodiny. Päť hodín ráno. Bol čas vstávať. I tak by nemohla dlhšie spať. Dnes mala ešte toľko povinností... Pohľad jej zabehol späť k zrkadlu. Slová sa stratili. Znova bola sama.

„Možno staré kliatby ešte existujú?“ - zrodila sa myšlienka, keď schádzala po schodišti do suterénu.

SARAH

(pohľad späť tam, kde sa to všetko začalo)

Detstvo? Prečo si želáme tak skoro dospieť? Mala ho krásne. Nie! Jej detstvo bolo úžasné, bezstarostné, usmievavé. Mala mnoho priateliek, hrali sa naháňačku, schovávačku, preskakovali cez gumu, neskôr stavali bunkre. Jej matka sa išla z toho zblázniť, ale boli to jej detské časy, do ktorých sa neskôr tak veľmi túžila vrátiť. Možnosť však nebola. Všetko čo zostalo, boli iba spomienky.Po celý čas sa snažila byť vzorom pre iných, ale akoby osud sa s ňou naschvál zahrával. Rodičia jej vybrali správneho manžela, ako to oni radi nazývali, ale ona sa zaľúbila do iného. Vybraný sa jej vôbec nepozdával. Niežeby nebol driečny, ale necítila k nemu nič. Už dlhé mesiace vedela, že si boli rodičmi súdení od narodenia. Ich rodičia sa stýkali, pochádzali z rovnakej spoločenskej vrstvy, ale Sarah sa zdalo, akoby to bol iba čistý obchod, akoby ju predali. Keď ho spoznala, myslela si, že našla toho pravého, ale čoskoro sa ukázalo, že to tak nie je.Po toľkých hádkach s rodičmi, ktorí ju upozorňovali na jeho rozvrátenú povahu, po čase, keď sa takmer všetky priateľky od nej otočili, si uvedomila, že to nestálo za to. Láska bola klamlivá, fyzicky bolestivá. I dnes, ako sedela vo veľkej obývacej miestnosti, cítila jeho drsné ruky na svojich ramenách. Ich stisk. Ich silný stisk. Keď potiahla rukávom, uvidela jeho prsty.

„Zaslúžim si to.“ - vyslovila šeptom, ale vedela, že to nie je pravda.Nik si nezaslúžil byť takto týraným. Kde sa pominula láska? Bola medzi nimi niekedy alebo to bol iba klam, ktorý si myslela, že je skutočnosťou, keď sa mu tajne oddávala pred svadbou a myslela si, že jej šťastie nikdy nebude mať konca?Po svadbe sa začal meniť. Nebola to náhla zmena. Jeho zmenenú náladu pripisovala jeho ohnivej povahe, tej povahe, do ktorej sa zaľúbila. Keď prišiel domov prvýkrát opitý a ona sa mu nechcela oddať, začal vrieskať a vystrelil jej facku. Zostala stáť ako obarená, neschopná slova.Premýšľala, či je to ten istý muž. Vzal si ju tam na dlážke medzi vchodom do obývačky a uličkou, ktorá viedla do kuchyne. Nezáležalo na tom, že služobníctvo bolo doma. Spali, a i keby neboli spali, neodvážili by sa pozrieť von zo svojich skromných izieb, nieto ešte zasiahnuť. Každý sa ho bál. Najprv tomu nerozumela, ale nakoniec pochopila až príliš dobre.Facka bola silná, až s ňou zatriaslo a hodilo o stenu. Vzápätí padla na čisto vyleštenú studenú podlahu. Vrhol sa na ňu. Darmo prosila, kričala. Nemohla zvrátiť sled udalostí. Roztrhol jej šaty. Šaty, ktoré jej dal ušiť na narodeniny a ona si ich obliekla, aby sa mu zapáčila, odvďačila. V tej chvíli cítila všetko, iba vďaku nie. Pokúšala sa odsunúť jeho ruky od svojho tela, kopnúť ho, ale všetko bolo márne. Bol vyšší, silnejší. Ľahol si na ňu celým telom a ona pocítila závrat, keď jeho vôňa jej vošla do nozdier. Pot, parfum, ktorým sa zľahka navoňal ešte ráno, cigary a whisky. Smrad. To už nebola vôňa muža, po ktorom kedysi túžila. Tento ju odpudzoval.Jednou rukou jej chytil obe ruky, zopäl nad hlavu a silno držal, aby sa nemohla ani čo len pokúsiť ho od seba odsotiť. Pod roztrhnutými šatami sa jej vynorila čipkovaná podprsenka. Druhou rukou ju dychtivo odhrnul a ... Pohryzol ju. Až jej z očí vytryskli slzy. Stiahol si zips na nohaviciach, vyhrnul sukňu, odhrnul nohavičky a potom... Doteraz nevie, čo sa presne stalo. Jej poslednou myšlienkou bola vyslaná prosba k Bohu, aby to urýchlil, aby čosi urobil. Z očí jej prúdom tiekli slzy, srdce búchalo rýchlosťou, akou ešte nikdy.Našla sa až o pár minút na dlážke. Alebo to boli hodiny? Prebudila sa na horkú chuť v ústach. Čosi ju tlačilo, chladilo zo spodku. Pomaly otvárala oči, akoby premýšľajúc, či je to správne, či by tak mala urobiť. Nechcela zazrieť jeho obraz. V skutočnosti ho už nikdy viac nechcela vidieť. Pomaly, akoby ju ovalili bucharom, sa pozviechala zo zeme obzerajúc sa, či ju niekto videl. Naokolo nebolo ani živej duše. Ako len vládala, ponáhľala sa do spálne. Pred dverami sa náhle zastavila, akoby tam bola akási neviditeľná stena.Bude vnútri? Dlho sa rozhodovala, čo urobiť. Nemohla však zostať stáť na jednom mieste po celý čas, i keby si to bola veľmi želala. Pomalým pohybom otočila kľučkou na dverách. Takmer bez zvuku za sebou zatvorila dvere v domnení, že ak jej manžel spí, neprebudí sa. V posteli však nebol nik. Vydýchla si. Tak ako bola, si ľahla do postele a horko zabedákala. Celú noc nemohla zažmúriť oči. Čo ak sa vráti?Nevrátil sa. Na ďalší deň sa všetko zmenilo. Už sa nemohla pozrieť na neho ako na muža, ku ktorému kedysi čosi cítila. Svoje tajomstvo uchovávala hlboko v srdci po celé tie roky, ktoré nasledovali po tomto incidente. Vždy to bolo rovnaké, iba nie vždy stratila vedomie ako prvýkrát. Vyhýbala sa mu, ak mohla. Ak nemohla, naučila sa tíško trpieť.Nevedela, čo to vyvolalo, ale od toho dňa s ňou manžel odmietal spať v jednej posteli. Aspoň malý plamienok v beznádeji, v ktorej sa nechtiac ocitla.Ani sama nevedela, ako to tie dlhé roky zvládla a ako sa nestala tehotnou. Boh predsa držal nad ňou svoju ochrannú ruku. Nechcela priniesť do tohto sveta, do domova, ktoré už dávno nepredstavovalo pokojne praskajúci krb, pohár vína a náručie milovaného človeka... nemohla tam doniesť, porodiť dieťa. Vypočula si množstvo nadávok od manžela, že je neplodná. Ani raz sa nepozastavil nad tým, že možno je ním on. Jej to bolo však jedno. Už jej bolo všetko jedno. Jej život nemal cenu, ale predsa si ho nebola schopná vziať. Rodičia ju učili k čomusi inému... Aká to malomyseľnosť! Prečo si myslela, že práve ona by mohla byť tá vyvolená, že by mohla byť princeznou z rozprávok a prežiť nádherný život s princom, ktorého si vybrala? Rozprávky neexistujú, ako náhle človek dospeje. A zázraky? Načo by jej boli? Načo by jej čokoľvek ešte bolo?

Ten deň podišla ku komode a otvorila ju. Vybrala malého skleneného anjela, ozdobu na vianočný stromček. Jej pohľad zabehol kdesi do diaľky. Nepamätala sa na šťastné Vianoce. Poslednú spomienku, ktorú mala, už takmer zahladil čas. Bolo to tak dávno, keď túto ozdobu sama vešala na stromček a tešila sa príchodu večera, sviatočnej večere, keď celá rodina si sadne spolu za stôl a oddá sa tej láske a mieru, ktorá panovala v srdciach. Panovala. Minulý čas. Tie časy dávno pominuli. Láska neexistovala. Mier? Čo to slovo vlastne v sebe obnášalo?Bola taká smutná. Z očí jej vytryskli slzy. Bol deň vianočný a sedela sama v tichu svojej spálne, kde akoby zázrakom sa všetko zahladilo, postálo na jednom bode, aby zostalo navždy nedotknuté nevinnosťou, ktorú milovala, ale bola o ňu obratá.Pohľad uprela na zrkadlo. Nevedela prečo. Akoby nejaký hlas v jej vnútri sa jej prihováral, aby tak urobila. A vtedy to uvidela prvýkrát. Žiadny hlas či zvuk nepočula. Bolo ticho. Až mŕtvo. Necítila teplo či náhly chlad.Iba otočila pohľad k zrkadlu a videla obrázok západu slnka. Potom ďalší a ďalší. Nakoniec rovnaké obrázky a pod nimi zvláštne texty o láske, realite a pravde.Až nakoniec pozdĺž celého zrkadla uvidela slová: „Realita pre každého znamená čosi iné. Čo znamená pre teba?“Poobzerala sa. Nič sa nezmenilo. Stále bola sama. Položila anjela, postavila sa a podišla bližšie k zrkadlu. Prečo nemala strach? Cítila akýsi zvláštny pokoj a lásku vychádzajúcu z neho.„Realita?“ - vyslovila nahlas.Obrázok nezmizol. Slová bili do očí.„Čo je skutočné a čo nie je? Vieš to? Ja neviem. Vyber si, čo ti robí radosť! To je moja realita.“ Ďalšie slová.Nebola schopná čosi vyrieknuť, nieto sa ešte pohnúť. Iba nemo civela na napísané riadky, ale vedela, že by mala čosi urobiť.„Nik nemôže odpovedať na otázku, čo je skutočné. Pre niekoho je to reálny život, pre niekoho sen.“ - vyriekla v nemom úžase, keď počula vlastný hlas.„Stále strieľaj na mesiac! Ak ho minieš, ešte stále môžeš padnúť medzi hviezdy. Som na ceste. Si dostatočne odvážna, aby si išla so mnou?“ Obrázok mesiaca, hviezd.„Daj mi ruku! Idem s tebou!“ Čo to robí?Žena a muž tancujúci pred splnom mesiaca. Slová: „Nenechám ťa odísť. A čo ty?“„Nikdy.“„Sny sa splnia, stačí iba veriť. Ja verím! Ty veríš?“„Neverím.“Obraz sa stratil spolu s písmenami a zrkadlo potemnelo.Prešiel ňou chlad. Čo to bolo? Čo sa to dialo? Halucinácie?Darmo obišla tisíckrát zrkadlo, akoby hľadala akýsi dôkaz, že je niekto za ním, niekto kto sa s ňou zahráva. Nenašla nič. Dotkla sa ho. Nežne ho pohladila a v tom znova uvidela slová:„Iba ver!“„Ja... Nemôžem! V čo by som mala veriť?“„V rozprávky, v magickosť.“ Videla znova slová.„To existuje iba pre deti.“„Si rovnako dieťaťom vo svojom srdci. Nájdi ho! Nepozeraj sa očami! Viď srdcom!“Pozrela sa zahanbene do zeme. Mlčala.„Sarah?“Zvrtla sa, keď v mysli počula svoje meno. Pozrela sa do zrkadla a jej meno sa tam jasne ligotalo. Kto to mohol byť? Ako mohol vedieť jej meno?„Kto si?“„Som zrkadlom tvojej duše.“„Zrkadlo mojej duše?“Zrazu ktosi zakričal zdola:„Pani! Pani! Rýchlo!“Na to sa slová stratili, zrkadlo stmavlo.Sarah sa pozrela na dvere, potom znova späť na zrkadlo. V tej sekunde akoby premýšľala, kam patrí. Či do toho sveta, ktoré jej ponúkalo zrkadlo alebo do bytu, kde sa naliehavo ozývali hlasy a násilné konanie takmer deň čo deň.Vložila anjela späť do komody, zavrela ju, nežne pohladkala a ponáhľala sa dole schodišťom za hlasom, ktorý ju volal.Pohŕdavo sa na neho pozrela. Vedela si živo predstaviť, ako sa spitý dostal domov, oprel sa o dvere hlavou a rukou udieral, kričal, aby mu služobníctvo otvorilo. Zadivila sa, že do izby nič nepočula, akoby ju tá izba bola ochraňovala, nedovoľujúc vstup niekomu, kto by ju mohol zraniť. Pokrútila hlavou. Služobníctvo predpokladalo, že nad pánovým stavom.Ležal na dlážke neschopný vstať a odháňal podávajúce pomocné ruky. Chcela ho podržať, keď sa zdalo, akoby sa na chvíľku bol postavil, ale zapotácal sa.„Ty suka! Myslíš si, že to nezvládnem sám?“ - vyštekol, zdvíhajúc ruku na facku, ale zakopol o vlastnú nohu a padol tvárou na podlahu.Sarah sa prichytila, že sa usmieva. On však zostal nepohnuto ležať. Zmocnila sa jej panika. Čo ak umrie? Akoby ho bola zabila úsmevom. Cítila by sa byť vinnou.„Doktora! Zavolajte doktora!“ - skríkla.Trvalo takmer večnosť, kým lekár prišiel. Manžel sa stále nehýbal. Prezrel ho a skonštatoval, vylučujúc akékoľvek vážne zranenie, že upadol do spánku.Sarah zatajila dych. Dúfala... Preboha! V čo dúfala?!Poprosila služobníctvo, aby ho vzali do postele a pobrala sa do izby. Rozplakala sa. Už za samotné myšlienky sa cítila byť vinnou. Chcela predsa jeho smrť!„Sarah!“Zdvihla pohľad. Vedela kam ho zamieriť.„Nie si vinná!“Ten hlas bol taký milý, plný lásky. Prvýkrát ho počula, ale podmanil si ju svojou láskyplnosťou.„Kto si?“ - spýtala sa znova.„Už som ti povedal. Som zrkadlom tvojej duše.“Výstižné. Akoby ten muž, pretože bol to mužský hlas, vedel presne, čo sa odohrávalo vo vedľajšej miestnosti, ale hlavne v jej mysli. Oči mala plné sĺz, ruky zopnuté na lone, ako tam sedela.„Prečo ťa nemôžem vidieť?“„Vidíš ma.“„Nie, nevidím!“„Vidíš ma očami svojej duše.“Pokrútila hlavou.„Sarah.“ - vzdychol si.„Ako ťa môžem volať?“Nastalo ticho. Už si myslela, že sa hlas znova vytratil, keď počula:„Patrick.“Zrazu to meno sa zdalo byť akoby nebeské. Hladilo jej dušu.„Prečo si tu? Ako?“„Všetko sa dozvieš v pravý čas.“Patrick nebol zhovorčivý. Odpovedal úsečne, ale milo, láskou.Sarah sa ešte viac rozplakala. Zaplavil ju prekrásny pocit až nadpozemskej lásky, ktorú ešte nikdy nepocítila. Prečo sa cítila byť milovaná neznámym mužom?Pretože nebola milovaná nikým. Rodičia umreli, súrodencov nemala. Na jediného najbližšieho človeka sa nemohla spoliehať. S rodinou sa nestýkala. Iba služobníctvo, ktoré ju malo rado.„Prečo neveríš na rozprávky?“„Už dávno nemôžem. Stratili, vyparili sa jedného dňa.“„Tvoje srdce je plné lásky. Túži ju rozdávať a tiež prijímať. Nezatrať ju! V žiadnom prípade, čokoľvek by sa udialo, nezatrať lásku!“„Každý, koho som milovala, už umrel.“„Nemusí ísť o lásku človeka k človeku. Ja vidím, že láska je v tebe. Láska k prírode, k veciam, čo ti prirástli k srdcu. Láska je vždy hodná všetkého. Tá skutočná nikdy nesklame, a ak sa sklame, potom to nebola láska v pravom zmysle slova. Ver v rozprávky, splnia sa aj tebe! Nie si výnimkou. Ver mi!“Akoby videla jeho úsmev. Myšlienka sa zhmotnila.„Vidím ťa očami svojej duše.“Patrick sa usmial. Pochopila.„Táto izba...“„Áno, to je mágia. To je miesto, kde sa tie rozprávky plnia aj pre teba. Miesto také posvätné, osvetlené tvojou láskou a nevinnosťou. Tam za dverami je krutý život, ale tu... tu je tvoj splnený sen.“Až ňou prešli zimomriavky. Mal pravdu. Cítila to už oddávna.„Je to správne?“„Čo či je správne?“„Je správne sa skrývať pred realitou?“„Kto povedal, že je to skrývanie?“„Keď som tu, preciťujem lásku, dobro, svätosť. Akoby som bola spojená s Bohom. Ale tam vonku... Ten svet je zlý. Zatrácam ho! Nenávidím! A predsa... Ten svet je reálny, nie tento.“„Odkiaľ vieš, že tento svet nie je reálny?“„Pretože je príliš krásny, aby sa jedného dňa nerozplynul.“„Ak ho prežívaš, žiješ ním, vytváraš deje, prítomnosť, minulosť, budúcnosť, spomienky, pocity. Spoznávaš, učíš sa a rastieš. Tak čo to je, ak nie realita?“Sarah premýšľala nad Patrickovými slovami. Mohla byť rozprávka, sen živý? Mohla vystriedať realitu, nabrať jej prvky, ožiť? Veď iba tu mohla byť sama sebou. Tak čo bolo skutočnosťou? Ktorá bola realita?„Patrick?“Bolo ticho. Hlas sa znova vytratil.Keď sa ráno prebudila, mala v mysli iba jedno slovo: „Verím!“Verila. Verila, že ktosi vyšší jej musel poslať akéhosi anjela, spoločníka, vďaka ktorému mohla znova žiť, prekvitať vo svojej najväčšej kráse. Vďaka ktorému mohla znova spoznať, čo je to pocit slobody, utiekať sa kamsi, do iného sveta, sveta za zatvorenými dverami, zanechávajúc skazu, nenávisť a hnev tam vonku, akoby sa jej nikdy nebola týkala. Žiť vo svete, ktorý mala rada a naplňoval ju. Premýšľala nad svojimi pocitmi, keď sa zrazu v zrkadle objavili slová:„Vezmem ťa na tú cestu, ak mi to dovolíš.“Slová sa vynárali ďalej.„Bude to bláznivá jazda, ale dá ti veľa. Ožiješ, vyrastieš, budeš slobodná! Nikdy však nemôžeš porušiť sľub, ktorý mi dáš, ak súhlasíš.“„Chcem počuť tvoj hlas!“ - riekla.„Prečo?“ Slová v zrkadle.„Pretože ma upokojuje. Pretože vyžaruje lásku.“Bolo chvíľku ticho, žiadne slová. Potom začula hlas: „Budem k tebe hovoriť nie iba písmenami, ale slovami. Budem tu, keď ma budeš potrebovať, aby som dával pozor na teba, aby som povzniesol tvojho ducha. Nikdy sa ma však nedotkneš.“„Prečo?“„To je ten sľub, ktorý mi musíš dať.“Nevedela, akoby sa ho mohla dotknúť, ak by sa jej sám nechcel ukázať, teda si nemyslela, že by to bol nejaký vážny sľub. Túžila po ňom. Túžila byť s ním každú chvíľku, pretože čím viac sa s ním rozprávala, tým viac sa cítila byť akosi spätá s ním v nejakej nadpozemskej svätosti, o ktorej nikde nemohla čítať, nikdy ju nemohla prežiť, pretože to, čo sa dialo za zatvorenými dverami, bolo nedotknuté vonkajším svetom, také nevinné, a predsa v tom bolo akési nebezpečenstvo, mágia.„Sľubujem ti to!“ - skríkla.Patrick sa usmial. Znova ho videla svojimi duševnými očami. Nepotrebovala ho vidieť, cítiť fyzicky. Dotýkali sa navzájom láskou.„Teraz musím ísť, ale prídem späť k tebe v tento večer znova.“„Patrick?“„Áno?“„Som konečne doma!“„Ako to, že tu nie si? Nemôžem ťa nájsť.“ - zažartoval.Ešte ho nikdy nepočula, ako žartuje. Páčilo sa jej to.„Možno si si neželal dostatočne silno, aby som tam bola.“„Koľkokrát mám povedať: Ja verím! Ja verím! Ja verím? Opúšťa ma už hlas.“„Možno si mi pustil ruku, ako si ma niesol do tej krajiny a ja som dopadla na iné miesto.“„To sa nemohlo stať.“„Pamätám sa, že som ťa držala silne.“Držala svoj sen, udržovala ho živý mnohé roky i po tom, ako ho zahubila, pretože život jej ukázal, že je o niečom celkom inom a Sarah zabudla snívať.„Tak potom ako si mohla padnúť do inej krajiny?“„Nepamätám sa. Vieš, to sa stáva, ak si vysoko, a potom hlboko klesneš.“„Pominuli už všetky tvoje modriny? Dúfam, že to už tak nebolí.“„Dúfaš? Poď sem a vylieč ma!“„Bol to naozaj dlhý let s veľkou turbulenciou, ale je dobré byť doma. Si so mnou.“Usmiala sa.„Ako ťa nájdem? Ako ťa privolám, keď ťa budem potrebovať?“„Vždy ťa nájdem. Budem počuť tvoje volanie. To je, ako je to predurčené byť.“„To je dobrá realita.“„Myslím, že to je...“ - odmlčal sa.„Musím ísť... Opatruj sa a nezabudni na... rozprávky!“„Budem na teba čakať!“Patrick odišiel. Cítila, že už nie je s ňou v tej krajine, kam ju sľúbil zaniesť. Vzdychla si. Začínal sa deň a ten život tam za dverami. Krutý život.Už sa tešila na večer. Na chvíľu, ktorú môže znova stráviť s tým neznámym, ktorý jej za pár dní tak veľmi prirástol k srdcu. Vedela, že od toho dňa sa všetko zmení.Manžela nestretla. Služobníctvo povedalo, že odišiel loviť divú zver. Sarah sa pokúsila vymazať z pamäte tie dotieravé myšlienky zakaždým, keď odchádzal na lov, ale kdesi sa stále objavili, nikdy však nenabrali reálnu podobu. Túžila, aby sa raz už nevrátil. Bála sa tých pocitov, ale neustále osočovanie, napádanie počas mnohých rokov, urobilo svoje. Utiekala sa deň za dňom do svojej izby, ktorú v sebe volala Magickou komnatou. Tam mohla prežívať svoje sny a zabudnúť na prítomnosť, ktorá bola bolestivá a ranila ju už iba tým, že bola.Nikomu nemienila odovzdať kľúč k tej komnate. Chránila ju vlastným srdcom. Láska sa zahniezdila a vytvorila domov v podobe krbu, praskajúceho dreva a láskyplných chvíľ.Dnes to mal byť jej deň. Pamätala sa na ten deň príliš dobre. Čo sa udialo pred mnohými rokmi, nikdy nemohla zabudnúť, lebo jej to nebolo dovolené. Vracalo sa jej to v noci, keď zaspala. Obrazce vložené do častíc, častíc minulosti a prežívala znásilňovanie znova a znova. Kým prvýkrát sa nepamätala na to, ostatné dni boli až príliš živé a v jej snoch sa objavoval stále ten deň, keď sa to začalo. Bola vďačná, že upadla do bezvedomia, iba nerozumela, ako sa jej ten deň mohol vybavovať v snoch, keď si na to nepamätala v skutočnosti. Možno všetky tie ostatné znásilňovania, facky, bitky sa zmiešali do jedného celku, aby nadobudli tvar jedného dňa. Toho dňa, keď sa všetko začalo a celý jej predchádzajúci život sa skončil, bol označený za klam. Spomienky zomierajú iba vtedy, keď tam nie je už nikto, kto by sa na ne pamätal.Ale jej manžel bol živý. Až príliš živý.Cítila sa nesvoja. Nesvoja v živote, ktorým žila, nesvoja, keď sa vracala k tomu dňu znova a znova. Prečo jej Boh nepomôže vymazať spomienky?Nepripravovala sa nijak špeciálne. Neobliekla si už krásne šaty roky, pretože to bolo zbytočné. Iba by to vyvolalo väčšiu sexuálnu vášeň a nemienila to manželovi uľahčiť. Zakaždým bojovala. Kopala, hrýzla, kričala. Nič však nepomáhalo. Bol mocnejším, vytrvalým. Prečo ju nemohol zunovať, ísť za inou ženou, kde by mohol ulahodiť svojim úchylným chúťkam? Prečo navzdory jej boju ju stále ešte chcel?Tento večer bol však iný. Rozhodla sa ísť čo najskôr do svojej komnaty, zamknúť sa a nedovoliť, aby jej ho ktosi zničil.Patrickovi nepovedala nič. I bez slov však vedel všetko. Stále nevedela, kto bol ten muž, ale zažívala s ním úžasné chvíle smiechu, neviazanosti, lásky.Láska. Prišla tak náhle, že si to ani neuvedomila.Prišla z ničoho, ale objala ju svojím teplým náručím a už nepustila. Začula manžela a rýchlo vošla do svojej izby. Zamkla na kľúč.„Sarah! Poď dole!“ - kričal.Ona však nepočula. Nechcela ho počuť.„Sarah!“ - jeho hlas naliehal.Ktosi zaklopal na dvere.„Pani, manžel vás hľadá.“Sarah pootvorila dvere. Nevedela, čo povedať, čo urobiť. Bolo posledným po čom túžila, aby sa s ním stretla. Iba sa nemo pozerala na gazdinú, neschopná slova.„Pani...“ - gazdiná znova začala.„Je prestreté. Prestreté na večeru.“Sarah si vzdychla. Pozabudla sa. Zabudla, že ešte nič nejedla. Myslela si, že manžel zostane aj cez noc. Teda v to dúfala.„Došľaka!“ - zanadávala si skôr pre seba, aby ju gazdiná nepočula, ale tá počula jej slová, i keď Sarah sa k nej otočila chrbtom, aby si prehodila plášť cez plece.Schladilo sa. Akosi sa schladilo až príliš.„Idem. Už idem.“ - riekla.Pomaly zostupovala dole schodmi. Keď ho uvidela, roztriasla sa.„Martin.“ - vyslovila jeho meno na pozdrav.„Kde si bola?“ - pristúpil k nej.Sarah sklopila oči.„Kde si bola?“ - naliehal.„V izbe. Prezliekala som sa.“Prebehol po nej pohľadom.„Mohla si sa obliecť aj lepšie. Sadni si!“ - rozkázal.Keď si chcela sadnúť oproti nemu na koniec dlhého stola, pokrútil hlavou a ukázal na stoličku vedľa. Poddala sa. Odsunula stoličku a sadla si.„Aký si mal lov?“ - začala, ale vôbec nebola zvedavá na jeho deň.„Nehovor, že sa zaujímaš! Viem, že ťa nezaujíma nič iné ako ty sama!“Neodpovedala.„Mal som ho skvelý.“Služobníctvo donieslo večeru.„Pripime si na teba! Nezabudol som. Dnes máš narodeniny.“ - uškrnul sa.Štrngol si s ňou nečakajúc na ňu a vypil pohár na jeden dúšok. Sarah sa ho ani nedotkla.„Nie som ti dosť dobrý na dnes? Pi!“ - zakričal a už jej tisol pohár k ústam.Zobrala ho od neho a odpila si.„Na dúšok! Možno potom sa nebudem musieť toľko namáhať, ty bojovníčka!“ - uštipol ju do tváre.Zatočila sa s ňou miestnosť. Vedela, že nedokáže jesť. Obracal sa jej žalúdok už čo i len pri pomyslení na neho, nie to ešte tam sediac s ním. Iba sa prehrabúvala v jedle a dúfala, že si to nevšimne a nebude mu to vadiť. Túžila, aby jej dnes dal pokoj, ale predsa vedela, čo bude nasledovať. Keď sa najedol, bez slova si utrel ústa, odhodil použitú servítku, chytil ju za ruku a trhol ňou, až sa postavila na nohy. Pritiahol si ju k sebe.„Si krásna.“ - odhrnul jej vlasy.Snažil sa ju pobozkať. Jeho dych páchol.„Nie je mi dobre.“Naozaj cítila, akoby sa už mala povracať.„Ale ti bude! Stavme sa, že ti bude!“ - zasmial sa.„Martin, prosím...“ - jej hlas sa zasekol pri pohľade na neho.Uvidela ozrutného draka so slinavou pokožkou, s plameňmi vyžarujúcimi z jeho tváre.„Martin...“ - nebola schopná čokoľvek iné vysloviť než jeho meno.Akoby samu seba túžila presvedčiť, že nie je ozrutou, ale jej milujúcim manželom. Márne. Ten drak ju držal v náručí. Jeho pysk sa približoval. Jeho ruky leptali všetko naokolo. A potom tisíce kopýt. Ozrutný treskot. Smrad zo síry. Točila sa s ňou izba. Hrôzostrašný rev, a potom desivý smiech.„Si moja služobnica, budeš robiť, čo ti prikážem! Poď!“Ten drak ju držal za ruku a ťahal ju niekam. Nohami zakopávala o dlážku, akoby bola v mdlách.Zrazu sa zastavili. Drak otvoril akési dvere. Jeho izba. Peklo. Hodil ju na niečo, čo sa podobalo obetnému oltáru.„Si moja služobnica!“ - riekol znova.Horúce plamene zaliali izbu. Sarah vyskočila, ale on ju znova sotil späť.„Nerob to! Prosím, nerob to!“ - kričala.„Bude sa ti to páčiť. Ak by si nebojovala tak veľmi... To by nebola výzva.“Luciferov smiech z diaľky. Plamene jej už olizovali nohy. Nie! To bola ruka draka.„Satan!“ - zvrieskla.Vystrelil jej facku, až sa jej natrhla pera. Pocítila krv.„Tento krát si toho užiješ.“ - počula jeho slová.Roztiahol jej nohy, rukami sa dostal k nohavičkám, odhrnul jej ich a dlhými hrubými prstami do nej vnikol. Pocítila bolesť. Jeho prsty boli nedočkavé, chamtivé zobrať si čo najviac, pripraviť ju na posledné bodnutie, ktoré by ju mohlo roztrhnúť.Začala kopať. Satan čosi vytiahol. Okovy. Odkiaľ ich zobral? Zviazal jej ruky o posteľ. Roztiahol nohy, vytiahol akési lano a zviazal jej i nohy doširoka roztvorené. Nebola schopná pohnúť sa.„Bože, to nedovoľ! Nedovoľ, aby som si to pamätala!“ -  prosila.Vedela, že je bezmocná, neminie ju, čo sa malo udiať.Svetlo zhaslo, ale ona videla plamene okolo postele.Ostrý bodavý páliaci pocit na ramene. Zahasil cigaru. Pozrela sa na neho, ale nevidela tvár svojho muža, iba toho diabla, ktorý sa nesnažil ukradnúť iba jej telo, ale i dušu. Jeho hlava na jej prsiach. Žiadne pocity. Žiadne príjemné pocity, ktoré by mala cítiť.„Je to dobré, ty fľandra? Páči sa ti to?“Hlas sa kamsi vytratil. Zapchal jej ústa niečím... Jazyk. Pocítila jeho ostrý jazyk. Zaťala zuby, ale dostal sa jej do úst, a potom znova tie jeho prsty. Koľko prstov? Dlhé nechty, ktoré ju ranili. Plamene ustúpili. Uvidela svetlo v diaľke. Chcela ísť za ním, ale bola zviazaná. Facka.Znova krv. A potom pocítila silný náraz. Náraz, ktorý prišiel zhora a bol ozrutnej sily. A potom už necítila nič. Omdlela.Zobudila sa vo svojej izbe. Poobzerala sa. Svetlo. Žiadne plamene. Vydýchla si. Snívalo sa jej to? Pohla sa na posteli dúfajúc, že to bol naozaj iba sen. Bolelo ju celé telo. Sadla si a pocítila bolesť na ruke. Vypálené znamenie.Nie! Nebol to sen! Vyskočila na nohy. Zazrela ešte svoj obraz v zrkadle. Roztrhnuté šaty.'Nemôže ma Patrick takto uvidieť.'  - prebleslo jej mysľou. Túžila vbehnúť do kúpeľne. Tam, v tom zrkadle sa Patrick nikdy neobjavil. Len čo však položila ruku na kľučku, začula známy hlas:„Sarah!“Ten hlas bol plný bolesti. Nesmelo sa otočila. Pozrela sa do zrkadla, akoby tam mohla vidieť jeho tvár. Sklopila oči a horko zaplakala pri dverách kúpeľne.„Sarah, poď bližšie!“Vedela, že musí pristúpiť k zrkadlu.„Tak rád by som ťa objal.“„Objím ma! Prosím, objím ma!“Potrebovala jeho teplé objatie, kamsi skloniť hlavu. Niekde, kde by sa cítila byť v bezpečí, kde by mohla zabudnúť. Patrick si vzdychol. Nemohol sa jej dotknúť. Mohol ju iba pookriať svojou láskou.„Sarah, je mi to tak...“„Ľúto?“ - skočila mu do reči.Ak by ho mohla vidieť, uvidela by slzy v jeho očiach. Nemohol prehovoriť. V hrdle sa odkiaľsi vzala obrovská hrča. Pozdvihla k nemu pohľad a ich oči sa stretli. Miestnosť sa naplnila svetlom, teplom a láskou. Sarah ho preciťovala. Akoby tam sedel s ňou, pred tým zrkadlom, kde ho nemohla vidieť, iba počuť, rozprávať sa s ním, nemohla sa ho však ani dotknúť.„Ľúbim ťa!“ - ticho šepol.Jej srdce zaliala neha.„Ja viem. Si jediný...“„Nie! Ty si jediná.“Túžba bola bolestivá. Túžba vidieť ho.„Sarah, ja... Chcel som ti to povedať už dávno. Si vyvolená. Tá, ktorá ma doniesla späť z pekla, v ktorom som sa ocitol.“„Z pekla?“ - to slovo sa jej priečilo.„Nemohol si tam byť.“„Ver mi! Bol som tam. Bolo to hrozné. Tie duše... Tie kvíliace duše bolesti... Ale ty, ty si urobila to čaro a mne bolo dovolené uzrieť ťa.“Do očí jej vstúpili slzy radosti.„Sarah?“„Som zdesená.“„Každý je zdesený z času na čas. Ani ja nie som výnimkou.“„Ľúbim ťa! Ľúbim ťa od prvého momentu, ako som počula tvoj hlas.“„Zaľúbila si sa do môjho hlasu?“„Nie! Zaľúbila som sa prvýkrát, keď som videla tvoje fotografie, slová.“„Zaľúbila si sa do predstavy?“„Nie! Nemôžem si ťa predstaviť. Neviem, ako vyzeráš. Nepoznám ťa, ale predsa mám pocit, akoby som ťa poznala odjakživa. Zaľúbila som sa do teba. Do toho, akým človekom si.“Usmial sa.„Som zrkadlom tvojej duše, nemyslíš si, že si sa zaľúbila do seba?“'Aké otázky to kladie?'„Prosím?“„Povedal som, že som zrkadlom tvojej duše. Nemyslíš si, že si sa zaľúbila do seba?“Rozumela slovám, nerozumela však ich významu.„Našla som svoju spriaznenú dušu.“ - naozaj to tak cítila.Patrick sa usmial. To bolo, čo potreboval počuť. Bol zoslaný k nej s akýmsi poslaním. Nevedel, že sa do nej zaľúbi. Nevedel vlastne ani to, kam to ide a čo bude jeho cieľom.Nechal sa unášať vírom vánku, ktorý jej dovolil spoznať ju. Vedel, že Božie cesty sú nevyspytateľné a vždy je dôvod preto, čo sa deje.Nechcel ju zarmútiť v dnešný večer. Chcel s ňou oslavovať. Bol vďačný Bohu za tento deň, pretože sa narodila. Pretože existovala. A teraz, sama mu vyznala lásku. Bol šťastný ako nikdy predtým. Nepoznali sa dlho, ale tá láska bola všemohúca.Keď sa stretli, mesiac skvostne svietil, ovplyvňujúc ich náladu, keď im smútok nenechal odpočívať. Zjavil sa akoby z ničoho. Slovami pohladil dušu. Keď položila hlavu na vankúš oddajúc sa spánku, zatvorila oči a vyriekla posledné zbohom doterajšiemu životu. Lebo s ním tam, stal sa zázrak, budúcnosť sa uzavrela v krásu, ako keď sa dieťa narodí a začína sa nový život. Jeho meno sa zobrazilo v jej myšlienkach. On bol pre ňu rozprávkou. Lebo v ňom bola tá moc. Cez tmu jej ukázal najkrajšiu svetlú pláň a v náručí ju previedol do sveta zázrakov, aby jej ukázal cestu k skutočnej láske.Spolu tancovali v daždi, bozkávali sa za slnečných dní, spolu sa smiali i plakali, keď život ukázal svoje zákulisia, keď bolesť a klamstvo roztrhlo sny, aby ich Boh znova vrátil naplnené radosťou a pokojom, aby spolu rástli, držali sa rebríka života, pomalými krokmi postupovali nahor, nevediac kam vedie tá cesta.Od prvej chvíle ho cítila, počula, bozkávala, akoby tam bol s ňou. Objal ju a ona vedela, že niet cesty späť, už bol jej životom. Hovoria, že každý má kdesi svoju polovičku. Ona ju našla, i keď v inom svete, ale vedela, že jej srdce bude navždy patriť jemu, bude mu verné. Veď každý vie, že v živote muža byť poslednou láskou je najúžasnejšia vec a ona tušila, že ňou bola pre neho. Uvedomila si, že dlhuje Bohu vďaku, že ju požehnal ním a bol tu pre ňu a ona navždy pre neho.Patrick cítil nielen tú lásku, ale aj skľúčenú bolesť, prázdnotu. Nevedomosť ho hádzala o stenu. Bol človekom hľadajúcim domov. Bez života, bytia. Bezcieľnosť. O tom boli jeho dni. Išiel, ale nevedel kam.Každý deň čakal, že uzrie kohosi v diaľke, spozná ten milý úsmev, začuje slová. Čakanie. O tom bol život bez nej, o tom sa stal život s ňou.„Vytvor ten svet pre mňa znova!“ - kričal by na kohosi, ktorého prítomnosť cítil, ale ho nevidel.Nikdy nepocítili dotyk rúk, a predsa ten pocit elektrizoval. Nikdy sa nezadívali do očí, a videli sa v každom napísanom či vyslovenom riadku. Hrejivá láska zostávala v srdciach i napriek ubiehajúcemu času rástla. Nenaplnené túžby boli iba nemým výkrikom v bezmocnosti budúceho času. Čiara osudu, ktorá ich priniesla k sebe, zanechávajúca teplý pocit v duši. Prosili hviezdy, aby spojili ich dni v láske, ktorá je večná. Aj keď vedeli, že budúcnosť je okradnutá, boli jedno telo, jedna duša. Myšlienky na toho druhého boli plné života a lásky.Išli životom na rozdielnych cestách, schovávajúc sa za stromy, kde videli neznámu tvár, pozerali sa do očí. Spoznali radosť pri východe slnka, záplavu lúčov láskyplného dňa. Boli tam čakajúc na seba.Stvorení večnosťou, neovplyvňujúc čas. A predsa! Dva životy paralelne spojené, odsúdené nikdy sa nespojiť.Vytvorili si však vlastné šťastie a našli vlastné sny jeden v druhom, v láske večnej a nedotknutej, tam, kde čas zastal, na mieste zvanom srdce.Všetku tú krásu sveta mohli vidieť spolu. Spojenie takmer nadpozemskej večnosti, kde láska je pretrvávajúcim svedkom života. Patrick nechcel, aby Sarah bola smutná. Túžil ju vidieť usmievať sa. Mala predsa krásny úsmev, ktorý jej ožiaril tvár. Zistil, že sa zahanbene pozerá do zeme. Spoznal jej myšlienky. Hanbila sa za svoj zovňajšok. Bol by jej manžela zavraždil, aby ju vyslobodil z okov jeho vášne, ale nemohol sa ho ani len dotknúť. Považoval sa za požehnaného, že tu mohol byť, že jej mohol pomáhať, utešovať ju, ale nenávidel, keď nemohol použiť nič iné, iba slová. Nerozumel, ako vedel, čo sa odohralo, pretože nevidel ten dej. Ale akosi mu to bolo podvedome povedané.„Vidím ťa očami svojej duše, Sarah.“Pozrela sa na neho. V očiach slzy.„Ja... Chcela som sa upraviť, keď si prišiel. Je mi to...“„Nie!“ - jeho hlas zaburácal.„Nemá ti byť čoho ľúto, ale jemu! Mal by byť na ražni za živa v pekle!“Sarah ho ešte nikdy takého nevidela.„Patrick, nehovor tak, prosím!“„Prepáč! Prepáč, Sarah, iba som sa nemohol zdržať.Máš pravdu! Tento deň nie je o ňom. On je minulosť. Je zatvorený tam vonku vo svete svojich služobníkov, nemých tvárí, čo predali dušu diablovi. Toto je tvoj deň. Oslávme ho spolu!“   - navrhol s úsmevom, iba aby nemyslela na to, čo sa odohralo.„O polnoci dostaneš darček!“ - zahlásil.„Darček? Aký?“ - potešila sa zmenenej téme.Už tak dávno nedostávala žiadne darčeky.„Uvidíš, nebuď zvedavá!“Pozrela sa na nástenné hodiny. 'Polnoc bude o hodinu.' Cítila, akoby spala dlhé hodiny, ale v skutočnosti prešla iba jedna hodina odkedy... Nie! Nebude na to myslieť! Prikázala si.Doťahovali sa, ale Patrick jej nemienil prezradiť svoje prekvapenie. Mal to byť predsa darček.Milovala, keď sa nechávali unášať rozhovorom, akoby plávali na vyrieknutých slovách, doplňovali sa.Cítila sa, akoby bola opitá a Patrick s ňou žartoval, že je azda prvou ženou, ktorá sa opije z jeho slov.„Som špeciálna!“„To si.“ - usmial sa, a potom zrazu preťal ticho:„Stop!“ - zavelil.„Čo sa deje?“ - preľakla sa.„Oh, nechcel som ťa vystrašiť! Nehnevaj sa! Je polnoc.“Usmiala sa a srdce sa jej silnejšie rozbúchalo. Keby ju niekto videl, povedal by, že sa zbláznila, keď hovorí k zrkadlu, ktoré mlčí. Patrickov hlas mohla počuť iba ona. Jeho vety, obrázky mohla vidieť iba ona. Ak by aj niekto prišiel do izby, hlas by zmĺkol, obrázky a slová by sa stratili.„Všetko najlepšie, srdiečko!“Zrazu začula akýsi zvuk, akoby sa niečo nieslo vánkom a ľahučko dopadlo na zem.Keď sa obzrela, uvidela to. Nemohla uveriť vlastným očiam. Pretrela si ich, ale to čosi tam bolo stále. Postavila sa, pretože doteraz sedela pred zrkadlom.Sarah podišla k tej veci a zdvihla ju. Bola to živá ruža, ktorá sa tam dostala odnikadiaľ. Hrala mnohými farbami. Od azúrovo modrej, cez červenú, jemne ružovú, žltú až zachádzala do bielej.Rozbehla sa s ňou naspäť k zrkadlu, akoby bežala do jeho náručia. Pred zrkadlom sa zastavila a nežne pohladila jeho obrysy, akoby hladila Patrickovu tvár.„Veľmi ťa ľúbim!“Patrick zdvihol ruku. Dovolil jej, aby ho zazrela. Sarah úplne onemela. Kvet jej vypadol z ruky. Tú tvár už kdesi videla. Mal havranie vlasy, troška kučeravé, splývajúce po plecia. Telo mal ako zdatný junák. Mal bielu košeľu, čierne nohavice a kovbojské čižmy. Jeho oči boli azúrovo modré. Presne tej farby, akú videla vo svojom sne. A vtedy si to uvedomila. Patrick je mužom, ktorého nasledovala po rebríku až k oknu a on ju tam zastavil. Povedal, že tam ešte nepatrí.„Patrick...“ - nežne vyslovila jeho meno.„Sarah...“ - vedel, že ho spoznala.Iba nemo hľadela na neho, dotýkala sa jeho tváre, chytila ho za ruku, ale to všetko iba v zrkadle. Necítila ho fyzicky, cítila ho však srdcom omnoho viac ako kedykoľvek predtým. Akoby si spomenula, pustila mu ruku, zohla sa pre ružu a riekla:„Nikto mi nedal krajší darček ako práve teraz ty.“„Máš radosť?“„Neskutočnú.“Pozreli sa znova na seba a chytili sa za ruky. Vidieť ho, bolo nebeským darom.„Nikdy som nemohla byť istejšia a vedieť kam patrím, než s tebou. Si moje bezpečné nebo, rozprávka, čo nikdy nestratila svoju čarovnú moc. Som tam, kam patrím. Som doma s tebou.“Patrick onemel.„Prepáč, ja len... nemôžem nájsť správne slová.“„Čo to robíme?“ - premýšľala nahlas.„Myslím, že sa usmievame na seba.“ - prehodil s vtipom.Usmiala sa.„Nie je možné vysloviť, akou šťastnou si ma urobil a akou šťastnou ma robíš deň čo deň. Nemohla by som vysvetliť, čo presne pre mňa znamenáš. Nie sú farby na zemi, ktoré by opísali, čo cítim, keď som s tebou. Robíš ma kompletnou.“„Myslím, že to bude naozaj tichá noc, ak mi budeš naďalej hovoriť takéto veci.“Pohladil jej ruku. Akoby zacítila čosi, ale uvedomila si, že si to iba namýšľa.„Ľúbim ťa!“Iba krátka veta a celá sa roztriasla. Nikdy nebolo také ťažké, ale predsa rovnako ľahké povedať „milujem ťa.“ Láska všetko zdolá. Boli si istí.„Keby sme mohli nájsť nejaký spôsob ako...“„Pssst... Ne...“„Ja viem.“ - sklonila hlavu.Nemohli nájsť spôsob. Bol iba tento jeden. Jediné miesto, ktoré bolo ich, kde mohli byť spolu. Bol to svet vytvorený iba pre nich, kde sa mohli cítiť, počuť tlkot srdca toho druhého človeka, vidieť dušu, poznať pocity. Akoby iba ležali na zelenej lúke a pozerali sa na hviezdy, ktoré tancovali. Akoby videli planéty, univerzum. Tam... v tom svete, o ktorom nikto nevedel, mohli byť jedným, mohli splynúť s vesmírom.Nepýtali sa, ako je to možné, lebo vedeli, že ak im otázka má byť zodpovedaná, stane sa to raz. Ak nie, mali sa tešiť tomu, čo práve mali, prežívali a snažiť sa to uchovať navždy. Bol najsladším mužom na svete. Bola najsladšou ženou na svete.'Ale iba v tomto svete?'  -  kričal akýsi hlas v jeho vnútri, keď Sarah zaspávala akoby v jeho náručí tam, kde obaja sedeli. Ona pred zrkadlom, akoby usínajúc na jeho lone a on za tým zrkadlom akoby ju držiac v náručí.Prebudila sa. Bol tam ešte stále. Nemo hľadel na ňu, akoby si vrýval do pamäti každý centimeter jej tela uvedomujúc si, že to je jediné, ktoré nikdy nebude mať šancu spoznať. Bol mužom a povedať, že netúži po láskyplných objatiach s ňou, by bolo klamstvom. Vedel však, že čo majú, je omnoho dôležitejšie, cennejšie. Je to nikdy neumierajúca láska. Ale Sarah bola ešte mladá. Život mala pred sebou. Ten skutočný život. Zaslúžila by si milujúceho muža, ktorý by jej mohol dať deti, aby sa mohla cítiť byť úplnou ako žena i matka zároveň.On vedel, že to jej nikdy nebude schopný dať. Pristihol sa, ako premýšľa nad tým, že Sarah nikdy nezíska zadosťučinenie touto láskou a on jej nemôže dať, čo si zaslúži, čo potrebuje, aj keby akokoľvek chcel. I keď mali čosi, čo bolo nedotknuté vonkajším svetom a bol to krásny pocit, ktorý ho hrial vnútri... Bolo to však jediné, čo im Boh dal a on sa musel za to iba klaňať a ďakovať mu. Dovolil mu prežiť skutočnú lásku. Ale predsa nechcel, aby jej čosi chýbalo. Povedal, že je to realita, ale klamal. Nebola to skutočnosť. Bola to rozprávka vytvorená v mysli o pocitoch, ktoré obaja tak veľmi túžili raz prežiť. Prečo musel nájsť tú pravú v tejto forme?„Srdiečko?“ - oslovil ju.„Áno, láska?“„Nechcem, aby ti čosi niekedy chýbalo. Pretože ak dlho túžiš po niečom, môže ťa to zraniť.“„Robíš ma najšťastnejšou ženou na svete. Nechýba mi nič. Čo sa deje, Patrick?“Pokrútil hlavou.„Nič! Iba chcem, aby si bola nevýslovne šťastná.“ -  pohladil ju akoby po vlasoch.„Som nevýslovne šťastná, kým môžem byť s tebou.“„Oddýchni si!“ - cítil, že je unavená.Sarah priniesla prikrývku a vankúš z postele. Vankúš naaranžovala tak, akoby to bola jeho náruč a zakryla sa prikrývkou, akoby cítila teplo jeho tela.„Dobrú noc, zlatko!“ - vyslovila tíško.„Ľúbim ťa, Sarah!“Poslala mu vzdušný bozk a o nepatrnú chvíľku zaspala pokojným spánkom. Patricka však myšlienky nenechali na pokoji.Keby bola ženou ako každá iná, keby iba nebola šťastná vo vzťahu, v ktorom žila, ale manžel by bol k nej láskavý, navrhol by jej, aby našla šťastie v tom svete tam vonku, aby išla za tým, čo chce mať, čo potrebuje. Pochopil by to. Nie preto, že by ju nemiloval. Práve preto, lebo ju miloval až príliš. Neopustil by ju ani potom. Sledoval by jej kroky, bol by s ňou. Najradšej by ju držal takto v náručí po celý život. Život... Čo je to vlastne? Mal nejaký život?Veď sám nevedel, kým je, kde sa nachádza a čo tam hľadá. Nepoznal svoje poslanie, dôvod byť tu. Všetko čo však cítil, bola neskutočná láska a potreba ochraňovať tú ženu, ktorá sa stala súčasťou jeho života tam v zrkadle. Vedel však, že to nemôže robiť dlho. Nebude tu večne. Nevedel, odkiaľ sa vzal ten pocit, ale cítil ho a vedel, že je to pravda, ktorú mu ktosi vyšší práve pošepol. Akoby Sarah vycítila jeho myšlienky. Otvorila oči.„Nehovor nič! Cíť moje objatie, Sarah!“ - prikázal jej nežne a pohladil ju po vlasoch.Sarah sklonila hlavu späť na vankúš.„Objímam ťa, hľadím ťa. Iba to cíť! Som tam s tebou. Zatvor si oči! Budem dávať pozor na tvoje sny a zostanem s tebou, kým sa nezobudíš. Ľúbim ťa, slniečko!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zrkadlo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.