van Aspen, s.r.o.

2011

Publishing: van Aspen, s.r.o., 2011 (elektronická kniha 2013)

Copyright: Sylva Lauerová, 2011, www.sylvalauerova.cz

Cover Photo: Lukáš Horký 2011

Cover Graphics: Luboš Mikula 2011

Proofreading: Eva Hánová

All rights reserved. No part of this book may be reproduced in any form or by any means without the prior written consent of the publisher, excepting brief quotes used in reviews.

Printed in the Czech Republic.

978-80-87801-00-0 (ePub)

978-80-87801-02-4 (mobi)

van Aspen, s.r.o., 2011

všem zvědavým

... audax curiositas mota est, avida experiri latentia…

Sv. Augustýn

Tento román je pouhá fikce. Veškeré postavy a události v něm zobrazené jsou dílem autorčiny fantazie. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, je ryze náhodná.

SYLVA LAUEROVÁ, česká spisovatelka a básnířka žijící na Seychelských ostrovech. Ačkoli má na svém kontě několik knih, a na české literární scéně tedy rozhodně není žádným nováčkem, její literární tvorba je médii často přehlížena. Důvod? Prý je příliš kontroverzní a nevyzpytatelná. Jak sama přiznává, ráda odkrývá „hlubiny lidské duše“ – témata jejích knih jsou často „na hraně“.

Lauerová však nezůstává pouze u provokativních témat spojených s lidskou intimitou. Každou další knihou svůj autorský záběr rozšiřuje a nikdo z jejích příznivců nedokáže odhadnout, čím překvapí příště, ať už tematicky, či žánrem. Mnoha čtenářům tak utkvěla v paměti díky románové tvorbě, jiným díky poezii.

Sylva Lauerová pravidelně publikuje v českých časopisech a podílí se na vzniku a podpoře celé řady uměleckých projektů - výstav, výtvarných happeningů či experimentálních módních show (Výstava výtvarných děl české umělecké avantgardy 3. milénia Michael2007, módní show Fatamorgana, projekt IMPERSONED, časopis DRESSING Portfolio a další).

Stiskla jsem útržek papíru mezi prsty a pomalu, mimoděk jsem ho žmoulala, až z něj zbyla jen malá kulička. Klíčem ke všemu je…, klíčem ke všemu je, opakovala jsem si pořád v duchu – klíčem je…

Co je tohle za pitomou hru?! Jak já mám sakra vědět, co je klíčem? A co je všechno?

Od odpoledne, kdy se Lukáš nevrátil z dovolené, od toho odpoledne, co jsem marně čekala na letišti, už uběhlo několik týdnů. Nejdříve jsem zavolala jeho rodičům, myslela jsem si, že přiletěl o den dřív, že jsem se spletla nebo že jim třeba zavolal, že se zpozdí. Ale proč? Přece by volal mně, vždycky mi volal, a tentokrát ne? Nejspíš mu ukradli mobil, jako minulý rok v Namibii. Tehdy se taky zpozdil, prošvihl letadlo, za dva dny se objevil přede dveřmi, a když jsem mu nadávala do pitomců, chechtal se na celé kolo. Mužským asi nikdy nedojde, že se o ně bojíme. Tedy pokud je milujeme.

Unaveně jsem si kecla do křesla. Do celého těla se vkrádala lehká beznaděj a poslední tři týdny běžely před očima jako film:

Lukášovi rodiče nevěděli vůbec nic. Vše, co se týkalo jejich druhorozeného, brali na lehkou váhu: „Ale, Karolíno, nejanči,“ říkal tatínek, „znáš Lukyho, ten se jen tak neztratí.“

Maminka sice starostlivě, ale souhlasně pokyvovala hlavou: „Jo, jo, Kájinko, však on se nám vrátí, určitě už tento týden.“

„Třeba se tam zamiloval, to víš, Brazílie. Vidělas někdy pravý Brazilky? To je výbušná směs, holka, kampak se se svou středoevropskou jalovou krví cpeš, na to rozhodně nemáš, viděl jsem je tancovat, a ta prsa a zadky,“ vykřikoval z kuchyně Petr a cpal do sebe vepřovou a knedlík.

Tedy ti dva bráchové rozhodně nemohli být z jedný matky, Lukáš miloval přírodu, prase by do pusy nevzal a hlavně, rozhodně by nevisel mámě na krku jako jeho o tři roky starší a „vševědoucí“ bratr.

„Hlavně, že tys těch Brazilek viděl,“ zařvala jsem kamsi do prostoru rodinného domku Lukášových rodičů, pak jsem obdržela mlaskavou pusu od tatínka a čtyři tvarohové buchty od maminky. „Nechceš jít dál, Kájinko?“

„Ne, ne, díky, paní Chvostová. Mám rozestěhovanou knihovnu, chci to dodělat,“ odmítla jsem. Nesnáším, když mi někdo říká Kájinko. Nejsem Kája, ani Karla, jsem Karolína, Karol a možná ještě Kej. „Hlavně, žes jich tolik viděl, frajere,“ neodpustila jsem si a křikla ještě jednou do útrob domku a rychle se rozloučila.

Ne, neměla jsem s nimi špatný vztah, dokonce se mi zdálo, že by si přáli, aby se Lukáš už konečně usadil, aby si mě vzal. Paní Chvostová chtěla vnoučata. Její prvorozený se na ně při své lenosti zatím nezmohl. A Lukáš se flákal věčně někde po světě. Jako teď například po Brazílii.

Jenomže po týdnu i rodinu Chvostových přešel humor a nic nenamítali proti tomu, abych zašla na policii. To jsme ovšem ještě nevěděli, že jako dlouholetá přítelkyně nemám šanci svýho mužskýho postrádat. Policisté mě vypoklonkovali s tím, že bude rozumné, aby přišli rodiče pohřešovaného. Rodiče „first“. Dobře, tomu rozumím, teď je jenom přesvědčit, ať se nestydí a jdou to se mnou nahlásit.

Lukášův tatínek se styděl, ale nakonec šel. Policajti sepsali protokol a záznam o pohřešovaném, vyptali se na všechno možné a vyplnili s námi asi osmistránkové memorandum o tom, jak Lukáš vypadá. Vůbec jsem netušila, jak málo ho znám, za boha jsem si nemohla vzpomenout, jaký má vlastně oči. Zato jiný orgány bych popsala naprosto hbitě. Na to se ovšem nevyptávali. Na závěr nám sdělili, že podniknou patřičné kroky. To, že se v průběhu našeho šetření potutelně usmívali a nezapomněli si rýpnout, že Lukáš není první, kdo se z Brazílie nevrátil včas, a že kolegové na Praze 5 měli případ, kdy se tam jeden mužskej zamiloval a do Evropy se vrátil až po třech letech, aniž by cokoli komukoliv řekl. Mobil si hned na začátku vypnul a pro všechny byl nezvěstný. No tak dobře – intuice asi neexistuje a já jsem blbec. K tomu ještě podvedenej blbec. Tatínek se samozřejmě styděl ještě o kus víc a několikrát zdůraznil, že on by z toho takovou kovbojku nedělal, ale že ženský, ženský, no… znáte to.

Od té doby jsme si s Chvostovými volali každý den a po třech týdnech se ve dveřích bytu, který jsme měli s Lukášem pronajmutý, objevil i ctěný prvorozený pan Petr. Bez tlamy plné vepřových řízků, dokonce s bradou lehce protáhlou. „Ty, čoveče, Karol, takhle dlouho se nikde nikdy nezdržel, nejvíc, co si pamatuju, tenkrát, co lezl po horách ve Švýcarsku, to byl asi tejden nezvěstnej a pak špinavej a spokojenej zazvonil u dveří s tím, že ztratil klíče a doklady, a prý nebylo vůbec jednoduchý dostat se zpátky do republiky stopem, no, když je někdo takhle špinavej a s hlavou plnou dredů, tak ho prostě nikdo vzít nechce. Jenomže to neměl žádnou ženskou. Přece by ti aspoň zavolal, ne?“

Seděli jsme té noci až do tří do rána a rozebírali, co budeme dělat. Pořád tu ještě byla možnost, že se Lukáš vážně zblbnul do nějaký Brazilky, rozhodl se, že tam zůstane a ozve se, až to všechno trochu přebolí. Ale to by aspoň napsal rodičům, nebo něco, něco! Mail, telefonát, cokoliv.

Už se mi vůbec nechtělo dál čekat, a ani to nemělo smysl. A pak to byl Petr, koho napadlo, že bychom mohli zkusit kontaktovat tu agenturu, přes kterou Lukáš vycestoval. Ale copak já vím, která to byla? Náš vztah byl moderní, Lukáš se nenechal v ničem omezovat. Z počátku jsme se snažili dovolené trávit společně, ale věčně mě nutil lézt po horách, starat se v nějakých stájích o koně nebo čistit střešní okna švýcarských supermarketů. No, nic pro mě. Párkrát jsem to vyzkoušela a pak jsme se dohodli, že bude lepší, když si ty své aktivní dovolené bude trávit sám. Takže jednoduché – musím zjistit, kde si cestu zabukoval. Matně jsem si pamatovala, jak o své cestě pořád mluvil, něco mu na tom všem připadalo hrozně zajímavé, jenomže já dokončovala překlad o technických parametrech španělských skleníků a vůbec mu nevěnovala pozornost. Sakra.

Po tom, co Petr nad ránem odjel, jsem převrátila byt vzhůru nohama, neslušně jsem vlezla úplně do všech Lukášových kapes. Nic. Pak jsem prošla všechny jeho knížky, taky nic. Vybavila se mi scéna s útržkem nějakých novin, nějakých inzertních novin. Vrhla jsem se na hromadu jeho sudoku a po chvilce hrabání jsem konečně objevila útržek bezplatných novin, který si říkaly City Expres. Očima jsem hltala řádek po řádku, až jsem jej objevila. Kratinký inzerát:

Mimořádný A Napínavý Amazonský Unikátní Svět! Pro fyzicky zdatné, inteligentní a zvědavé cestovatele individuální dovolená v Brazílii. Výborná znalost jazyka anglického a veškerá očkování nutná. Pro bližší informace volejte + 421…

… ale to je přece slovenský telefonní číslo. Užuž jsem se vrhala po telefonu, pak mi došlo, že je sotva nad ránem. Hlavně klid, všechno je v pořádku, půjdu si lehnout a další den zavolám. Dozvím se, kde byl, stoprocentně budou vědět, jestli třeba neleží v nemocnici. Určitě dostal malárii, vsadím se, a má teď horečky, doklady asi zase někde ztratil nebo mu je ukradli. Taky se hned s každým skamarádí.

Jenomže další den mi to nikdo nebral, a ani den poté. Na netu jsem podle předčíslí zjistila, že jde o číslo mobilního telefonu, to tedy nepůsobilo moc seriózně. No co, zkusím to ještě den, dva, a když tak číslo nahlásím policajtům, ať si ho prověří.

A pak telefon konečně někdo zvedl. Ozval se tlumený ženský hlas, hodně mladý ženský hlas: „Prosím?“ Žádné jméno firmy, nic.

„Dobrý den, volám na inzerát, který jsem objevila už před pár týdny, byl v pražských novinách, ohledně individuální dovolené v Brazílii. Nevím, zda mám správné číslo.“

Chvíli bylo ticho. „Haló? Slyšíme se?“

„Ano, ano, slyšíme,“ ozvalo se česky na druhé straně. Pak následovalo tiché zakašlání. „No, já vám k tomu neumím nic říct. Já jsem to jenom zprostředkovávala pro jednoho známého. Ale ono to stejně už asi není aktuální.“

Docela mě překvapila. „Aha, myslela jsem si, že se jedná o nějakou cestovní kancelář, víte, on se mi totiž…“

„Ne, né,“ přerušila mě slečna neslušně, „to bylo jen privátně, jako soukromě, víte. Přes jednoho známého, na kterého se někdo obrátil, že letí do Brazílie, a tak, já o tom nic víc nevím.“

„Hm, takže privátní iniciativa. A mohla bych, prosím, dostat kontakt na člověka, co odletěl do té Brazílie? Myslím si, že s ním asi letěl můj přítel, už se měl před nějakou dobou vrátit, no, ještě se nevrátil, tak nevíme, co s ním je.“

Na opačné straně bylo ticho jako v hrobě. „Haló? Jste tam?“ pomalu mi docházela trpělivost.

„Jsem tady. Ale já nevím, kde to číslo mám, je to jenom známý... Musím se podívat, jestli jsem si ho uložila. Tak já vám ho pošlu esemeskou, když ho najdu, jo?“

„Ano, pošlete,“ ta se mě asi chce rychle zbavit, nebo je jí to úplně jedno. „A prosím vás, jak se jmenujete?“

„A co to má s tím co společného, jak se jmenuju?“

„No, já nevím, ale pod tímhle číslem jste inzerovala nabídku na dovolenou, tak jsem myslela…“

„… hele, dívejte, já vám pošlu číslo, zbytek si vyřiďte s tím člověkem, ano? Děkuju, na shledanou.“ A típla telefon.

Hm, tak ta už mi to nezvedne, a vsadím se, že mi nic nepošle. Ale to má smůlu, dám její číslo policajtům, ať si prověří, co s tím má společnýho. Sakra, já už jsem ale lehce hysterická… Přemýšlela jsem, jestli je normální dělat někomu problémy a posílat na něj policii, když dal jenom jeden pitomej inzerát do novin. Vtom pípla zpráva. Takže jsem hysterická a ženská si k tomu myslí, že jsem i děsná stíhačka. Okamžitě jsem vyťukávala další slovenské číslo.

„Haló?“ příjemný mužský hlas. „Dobrý den, mám na vás takovou prosbu, můj přítel před několika týdny patrně volal na tohle číslo ohledně individuální dovolené v Brazílii, pak i odletěl, jenomže jaksi se ještě nevrátil a ani o sobě nedal vědět. Neletěli jste, prosím vás, spolu, náhodou?“

„Á, tak to vás asi budem musieť sklamať, milá pani, do Brazílie mal letieť jeden môj kamarát a tak sme mu pomáhali hľadať parťáka, ale nakoniec neletel. Takže ten váš milý asi musel letieť sám. On vám žiadne podrobnosti nepovedal? Ani kam letí? A s kým?“

Teď jsem se zase cítila nepohodlně já.

„Hm, víte, my máme takový uvolněnější vztah (sakra, co já mu to tady vykládám?), no nic, tak škoda, děkuju, jste hodný. Nashle.“

„Majte sa,“ zaslechla jsem ještě v telefonu.

Tak.

A jsem zase na začátku. S tímhle neodletěl. Ani s žádným jiným ze Slovenska. Útržek novin jsem si připla na pin board nad stůl a začala se nutit do dalšího pitomýho technickýho překladu, abych na Lukáše aspoň na chvíli zapomněla. Nešlo to. Tak jsem postupně obtelefonovala, koho jen šlo, všechny svoje přátele, a snažila se získat jakoukoliv radu. Všechno, co mi navrhovali, bylo nesmyslné. Nevěděli jsme vlastně vůbec nic. Tak z čeho vycházet?

Dřepla jsem si znova k hromadě matematických křížovek a prohlížela papír po papíru. Nikdy jsem si nevšimla, že si na ně dělal tolik poznámek. Nějaká čísla, jména – vypadalo to na lyžařská střediska – ale nic, co mě mohlo zachránit. Snad až na jednu poznámku, napsanou tužkou, asi dost ve spěchu (ten jeho hrabopis) volat jen ve čtvrtek a k tomu číslo. To je sranda, čtvrtek je zítra, pomyslela jsem si. Nic víc, jenom krátká poznámečka, musel ji napsat v době, kdy plánoval tu dovolenou. Všechny poznámky byly z té doby. Zavolám tam. Přinejhorším řeknu, že mám asi špatný číslo. Řeknu, že volám ohledně té dovolené v Brazílii. Jen doufám, že se nedovolám nějaký mladý holce. To by byl docela trapas, ještě zjistit, že měl bokovku.

Čtvrtek dopoledne. Počkala jsem si až na půl jedenáctou, abych působila co nejcivilněji. Telefon dlouho vyzváněl, ale pak se na druhé straně ozvalo dlouhé pípnutí, myslela jsem si, že je to fax, asi nebyl, protože dlouhý tón nahradil hluboký mužský hlas. „Haló, dobrý den.“

„Dobrý den,“ kratince jsem zaváhala, „volám ohledně té dovolené v Brazílii.“ Úplně se mi rozbušilo srdce, připadala jsem si jako kdysi, na základce, když jsme s Hanou Hochmannovou vyvolávaly náhodným lidem, abychom jim řekly nějakou úplnou pitominu a pak zavěsily. To, co přišlo, mě však uzemnilo.

„To je pěkné, slečno…, a klíčem ke všemu je?“

„Eh, ehm, pardon…, prosím???“

U pána má reakce patrně vyvolala úsměv, změnil chování, jako by skutečně mluvil s nějakou holčičkou: „Klíčem ke všemu je…? … slečno?“ Mluvil pomalu, důstojně, s lehce pobaveným tónem. Jako kdyby mi sděloval, že 2 rohlíky stojí 4,80, a já jsem hloupá, že to nevím.

„Dokud od vás nedostanu odpověď, nebude žádná dovolená.“ A už se chystal, že zavěsí. Spása, spása, spásná myšlenka, potřebuju udržet rozhovor… všechno bylo tak absurdní, tak překvapivé, bylo to TO, co jsem hledala, teď ten kontakt nesmím ztratit! A nesmím vyvolat podezření, že nevím, o co jde. To je děsně divná konverzace.

„Zavolám příští čtvrtek, můžeme se tak domluvit?“ vydechla jsem co nejklidnějším a nejdospělejším tónem. Přinejmenším mu naznačit, že vím, že se má volat jenom ve čtvrtek. Zabralo to!

„Ano, zavolejte. Hezký den. A nezapomeňte… klíčem ke všemu je?“ – opět ten pobavený tón. Jenomže už věděl, že vím. Vím, že se má volat jen ve čtvrtek.

„Ano, děkuji, na shledanou,“ rozloučila jsem se skutečně jako školačka. Neodpověděl, bez dalšího zavěsil.

Rozdýchávala jsem to nejméně 5 minut. Pak jsem okamžitě volala Petra, aby se po práci stavil u mě doma, že možná něco mám, ale ať nic neříká rodičům, protože je to dost divný a všechno jsou jenom dohady.

Musím být rozumná, musím být systematická, a hlavně napřed potřebuju dodělat ten pitomej překlad, abych si mohla uvolnit hlavu, zklidnit se, mám přece taky docela slušný IQ, Lukáš to heslo musel vědět. Jinak by neodletěl. Ne, policajtům určitě telefonovat nebudu. Asi jsem Lukáše neznala dost dobře, TOHLE vypadá na hodně velký tajnosti. Přemýšlela jsem, jestli jsem ho někdy viděla brát drogy nebo mluvit s podivnejma lidma. Jo, liboval si v tom, že se bavil s kdekým, i s posledním podivným individuem na nádraží. Kouříval marjánku, ale že by tomu propadl, to ne. Jestli třeba nešlo o nějaký pašování, v létě se přece zmínil, že potřebuje vydělat prachy, pak už jsem ale neslyšela ani slovo. Že by pro někoho něco pašoval? Za peníze? Klíčem ke všemu jsou… drogy…? Prachy? To je nesmysl! Tohle rozhodně nebudou řešit po telefonu. Možná mi navykládal, že jde o nevinnou dovolenou. Možná si tam jel vydělat. Načerno. Tak nereálný by to zas nebylo. Takže policajty rozhodně nevolám. A pravda je, že tentokrát se mě nezeptal, jestli chci s ním. Ani slovíčko. Hmmm, tak to je hodně divný.

Tiskla jsem papír, na který jsem ve spěchu načmárala tu podivně naformulovanou otázku, a pomalu, mimoděk jsem ho žmoulala mezi prsty, až z něj zbyla malá kulička. Klíčem ke všemu je…, klíčem ke všemu je, opakovala jsem si pořád v duchu – klíčem je…

Cesta

Petr přišel v pět. Já, jako zázrakem, pohnula s překladem, příslib volna k luštění největší záhady mého života udělal svoje. Uvařila jsem smrťáka a nalila dva panáky. Do posledního detailu jsem potenciálnímu švagrovi vykreslila svou telefonní anabázi. Domluvili jsme se, že rodičům neřekneme vůbec nic, mysleli by si, že mi hrabe. Petr navrhoval, abych tomu chlápkovi do telefonu vysvětlila, že se mi starej nevrátil z dovolený, kterou si asi domluvil u něj, a co že to jako znamená.

„Seš blbej? Ten chlap mi s klidem řekne, že neví, o čem mluvím, že si u něj nikdo nic nedomlouval, anebo mi to položí a já už se nikdy nic nedozvím. Nebo mi někdo přijde příští ráno podříznout krk, protože jsem se zapletla do mezinárodního obchodu s drogama. Na tohle se musí delikátně. Je to prostě nějaká hra, nevím, třeba nevinná… Ale dokud nebudu vědět, že je opravdu nevinná, tak ji prostě budu hrát. I kdybych tam měla odletět sama.“

„Nejseš normální,“ protestoval Petr, „ty by ses vážně sebrala a letěla tam? Vždyť nevíš, kam letěl, Amazonka je brutálně veliká.“

„Když budu znát ten klíč, heslo, pak budu vědět přesně to, co věděl Lukáš. Možná věděl víc, možná byl organizátor celýho toho obchodu, možná to heslo sám vymyslel. Když budu znát klíč, budu podstatně dál. Přestanu bojovat, popluju po proudu. Rozumíš? Floating with the flow.“

„Nech si tu svou angličtinu, vím, že seš dobrá. Co když se ale mýlíš? Co když je tohle jen nějaká další agentura, s kterou Lukáš neodjel. Třeba neznal klíč, třeba ho nenašel, a tak letěl sám, prostě někam jinam.“

„Petře, Lukáš miloval křížovky, vždyť to víš, pořád to jeho sudoku a podobný nesmysly, tohle mu přece naprosto odpovídá.“

„Jo, to jo, ale ten tvůj mezinárodní organizovanej obchod s ,čímsi‘ tomu neodpovídá.“

„Hele, Peťo, já nevím, jediný, co po tobě chci, abys rodičům neřekl ani slovo, a až budeš doma sám, prohrabal všechny věci, který by tam Lukáš ještě mohl mít, cokoliv, kde je zmínka o Brazílii, jakejkoliv divnej předmět, něco, já nevím co, klíč, klíč, heslo…“

„To je teda vážně jak ve filmu, nežijeme náhodou ve střední Evropě v třetím tisíciletí?“ znechuceně okomentoval moje rostoucí vzrušení Petr.

„Jo, právě že žijeme. Dneska je možný úplně všechno.“

„Vsadím se, že to tvoje všechno bude nakonec úplně obyčejný… Abys nebyla zklamaná a on neležel někde v nemocnici se zlomenou nohou a bez mobilu. Však ho znáš, někdy je to hroznej ignorant. Pozítří se tu objeví s nohou v sádře, tak se ho na ten tajemnej klíč můžeš zeptat,“ rozesmál se Petr.

Ale v tom smíchu znělo cosi křaplavého, jako by v něm drnčel strach. Bál se. Taky se bál, že se Lukášovi něco stalo. A třeba se bál, že Lukáše nezná, stejně tak, jako já. Tichá logika nám oběma napovídala, že kdyby ležel v nemocnici, tak by mohl někoho poprosit, aby se s námi spojil, teda pokud by byl při vědomí… Ale v případě, že by ho zabásli s pár kily koksu, tak ho rozhodně nikam volat nenechají.

V nastalém tichu jsem nalila ještě dva pořádný panáky a pak jsme za neustálého pozvolného dolévání až do půlnoci vymýšleli, co by mohlo být klíčem. Tisíc nápadů, z toho asi tři smysluplné. Pak se skorošvagr rozloučil a já se svalila do postele. Tak, jak jsem byla. Žádné čištění zubů, žádné odličování, žádná chuť, jenom vysoké procento alkoholu v krvi.

Strach o Lukáše nás s Petrem chtě nechtě sblížil, následující ráno jsem obdržela opečovávající sms, plnou starostí o mou kocovinu a plnou vehementních doporučení, ať rozhodně nikam nelítám, pokud by se mi náhodou podařilo klíč objevit. Trochu předčasné, ne?

Připadala jsem si jako krtek a ohař dohromady, probírala jsem stránečku po stránečce, podvědomě jsem tušila, že by si Lukáš ten klíč někam poznamenal. Na té stránce sudoku, kam si narychlo napsal volat jen ve čtvrtek, nebylo už vůbec nic, a ač jsem prolistovala všechny křížovky, vždycky tam bylo něco, co souviselo s luštěním, ale rozhodně ne s cestou, dovolenou, Brazílií. A musí to být Brazílie? Co to asi tak musí být, abych si dovolenou zasloužila? A je to vůbec dovolená? Jak to říkal ten chlap? … dokud od vás nedostanu odpověď, nebude žádná dovolená…, pobaveně, uvolněně, nene, tady nejde o drogy, tady jde vážně o dovolenou. Je to hra. Lukáš miloval hry. Klíčem ke všemu je… hra? Já bych řekla, že klíčem ke všemu je odvaha, láska, víra. No, to asi ale nebude TO, co chce ten fešák nonšalantní slyšet.

Další dny byly svízelné.

Petr doma všechno prohledal, údajně nic nenašel, mohl ovšem něco přehlédnout. Já nenašla taky nic a skončila opět u hromady sudoku, novinových výstřižků a lyžařských map. Bylo úterý večer a nálada mizerná.

Co můžu udělat? Sama na to nestačím. Práce mi stojí, mám v hlavě jenom ten pitomej klíč. Mimoděk jsem na jednu z Lukášových map kreslila podivné obrazce, geometrické kytičky a blobovité útvary. Uvědomovala jsem si, jak moc mi chybí. Ty jeho pavoučí prsty, jeho smích…, i já se začala usmívat, pozorovala jsem jeho kresby na papíře, působily… taky jako kdyby urputně přemýšlel, nebo s někým dlouho telefonoval?

Kdybych nebyla tak unavená, vystřelila bych překvapením ze židle.

Rychle jsem rozkládala mapu po mapě. To mě nenapadlo, v době, kdy plánoval Brazílii, si přece shromažďoval veškeré své mapy ze zimního lyžování, jedna mapa, druhá, z obou stran, nic, tady nic, tady zase kresby a tady, TADY, spousta bezmyšlenkovitých obrazců a mezi nimi, člověk by to ani nepřečet

město

JE TO MĚSTO! M ě s t o

a na boku mapy

M…

A

N…

A…

U…

S…

JO! Joooooo, já to mááááám! Manaus, město to je, Lukáši, ty seš geniální, ještě že si věčně děláš poznámky na všechny ty tvoje papírky. Hurááááá. Manaus, město v Brazílii, to MUSÍ být ono. To je ono. Klíčem je místo, kam chceš jet, jinak žádná dovolená, že jo. Manaus, město to je, na Amazonce. Tančila jsem kolem stolu, pocit štěstí, jako bych vyhrála v loterii. Jak jsi ale na tohle přišel, Lukáši, miláčku, ty můj chytrej rastíku! Vždycky, když jsem si ho dobírala, říkala jsem rastíku, to kvůli jeho dredům. Zlobil se, ale jen na oko. Když mi budeš říkat rastíku, budu ti před lidma říkat vopice. Lukáši, Lukáši, to musí být ten klíč, to musí být to heslo. Hop nebo trop. Proč by sis jinak psal město je to, město? Proč by sis psal brazilskej Manaus na švýcarský Alpy, že?

Štěstí pominulo, ale tichá radost zůstala a vzrušení narostlo. Ještě dva dny a ověřím si, jestli tohle spojení funguje. A pokud uhádnu, tak tam letím. Přemluvím Petra a poletíme spolu. Jsem zvědavá, co mi ten distinguovanej chlápek řekne. Byl to rébus. A já budu za chytrou.

Čtvrtek, opět ve stejnou dobu. Dlouhé vyzvánění, krátké pípnutí a klidný mužský hlas. Nervozitou se mi klepala kolena. Co když se mě zeptá na nějakej další nesmysl a já to zase nebudu vědět. Co když je to nějakej úchyl, co takhle zkouší lidi…

„Haló, dobrý den.“

„Dobrý den…,“ ani jsem nedomluvila.

„Á, to jste vy. Takže? Jaká byla otázka a jaká je odpověď, slečno?“ Otazník za jeho větou zůstal viset ve vzduchu. Počkej, teď tě dostanu.

„Klíčem ke všemu je… MANAUS.“ Dala jsem si záležet, abych si vychutnala tu malou pauzu mezi otázkou a odpovědí. Chlápka to ovšem nerozházelo. Spíš jako by se mu ulevilo, jako by mi to přál.

„Výborně! Tedy Manaus, 5. ledna v 15 hodin, local market naproti autobusových zastávek u přístavu.“ Mluvil klidně, zřetelně a jeho výslovnost anglických slov local market byla excelentní: „Všechny podmínky znáte a prosím, hlavně diskrétně. Rozhodně nezapomeňte na jedno. Pokud se vám nepodaří zakoupit si pláštěnku do deště, pak se schůzka neuskuteční a vy se dál nedostanete. Takže šťastnou cestu! Na shledanou.“

„Ano, ano,“ drmolila jsem, úplně převálcovaná jeho odpovědí, já přece neznám žádné podmínky, co to mele o pláštěnce, dobře, období deštů, a jaká schůzka a můžeme letět dva? Kolik si mám vzít peněz a co toto všechno znamená. WOW! Polykala jsem naprázdno jako ryba, zatímco on v klidu zavěsil, aniž by počkal, zda se nechci na něco zeptat.

Hladina adrenalinu v mé krvi vystoupala na povážlivě vysokou hranici. Srdce pumpovalo a kořínky vlasů brněly. Čekala jsem všechno, ale tohle? Zírala jsem na svůj mobil, jako by mně stále ještě svítící displej mohl odpovědět na nejméně dvacet otázek, které mě na přeskáčku napadaly. Honem si napsat to datum, jak bylo? 5. 1. 15 hodin, asi se tam setkám s průvodcem. Jaký podmínky znám? Tohle si Lukáš nikam nepoznamenal, nic mi tehdy o podmínkách nevykládal, jen se zmínil, cosi se zmínil, … co to bylo? Jo!!! … říkal, že to bude napínavý. Jo, přesně tak, jednou řekl, že to bude vzrůšo, jo, tak to bylo. Ale Amazonka přece musí bejt vzrůšo. Někde mi chybí nějakej článek v řetězu. Informace, kontakt, rozhovor s někým. Něco nevím, co Lukáš věděl. To mám tomu chlapovi zavolat zpátky?

Chodila jsem po bytě a z hlavy se mi kouřilo. Nevymyslela jsem vůbec nic. Všechny podmínky prostě znám, hlavně mám být diskrétní, a pokud si nekoupím pláštěnku do deště, tak jsem tam letěla zbytečně. No to mě poser… teda… podrž. Nemohla jsem si odpustit silnější slovní kalibr a zlomyslně jsem se smála, když Petr večer reagoval úplně stejně.

S bradou někde na hrudní kosti a očima vytřeštěnýma jako hlubinná ryba si poslechl průběh mého dopoledního telefonátu, několikrát se ujistil, zda slyší správně, pak zkonstatoval, že tohle, jak zná Lukáše, je přesně to, co by ho mohlo inspirovat. Zase jsme pili „tulamórku“, do noci rozebírali všechna možná schémata této podivné hry a hádali, o co asi jde. Nad ránem jsme se shodli na jediné rozumné variantě. Nejde o drogy, ale o speciální typ dovolené pro individualisty, kteří se nudí a potřebují něco extra. Tedy nejenom cestovat, ale i přemýšlet a řešit. JO. Tohle by Lukáš opravdu udělal. Lukáš odletěl do Manausu a zmizel někde tam. Zatímco ve mně uzrálo stoprocentní rozhodnutí, že poletím za ním, Petr si dal velkou práci, aby mi to rozmluvil. O tom, že by letěl se mnou, nechtěl ani slyšet, zbabělec. Našel si tisíce výmluv, že ho v práci neuvolní a že by s tím určitě rodiče nesouhlasili. To si piš, že souhlasili, myslela jsem si, vždyť bychom letěli hledat jejich syna. Přesvědčoval mě, že je to jako hledání jehly v kupce sena, a jestli vůbec tuším, jak je Manaus velkej. Nakonec zůstal u mě spát, a dokonce si neodpustil poznámku, jestli mi nemá náhodou zahřát nohy. Na to teda zbabělec nebyl, aby podvedl svýho bráchu? Ne, díky, tulamórka mě už zahřála dost. S poznámkou, že se Lukáš stoprocentně vrátí v těch několika týdnech, co do 5. 1. zbývají, usnul a do pěti minut už chrápal jako „ta vepřová“, co ji tak miluje.

Přestože jsem v následujících třech týdnech převrátila naruby snad celý byt a donutila Petra, ať se mnou v nepřítomnosti rodičů důkladně prohledá taky Lukášův „stáleještě“ pokoj v jejich rodinném domě, nepodařilo se mi objevit nic, co by osvětlilo alespoň trochu ony podmínky mého nastávajícího výletu do Brazílie. Přestože jsem našla odvahu a následující čtvrtek vzala svůj mobil znovu do ruky, abych zavolala tomu distinguovanému džentlmenovi a pokusila se zjistit, zda můžeme přiletět dva, nebylo mi to nic platné, protože číslo vyzvánělo a na závěr se se mnou rozloučilo dlouhým pískavým tónem. Chlap už asi odletěl, aby zorganizoval tuhle komickou dovolenou pro mě a možná ještě pár dalších praštěných dobrodruhů.

Nic mě neodradilo od rozhodnutí letět. Letenky byly neskutečně drahý, takhle narychlo a kolem vánočních svátků… divila se paní v Českých aeroliniích. Nakonec byla nejpřijatelnější Lufthansa z Frankfurtu do Miami a pak dál. Ukecala jsem svoji bývalou kamarádku, která se před deseti lety uchytila na Floridě, někde na South Beach, aby mě u sebe nechala dvě noci přespat, a přemluvila jsem sama sebe, že mi nevadí vstát o půl třetí ráno jen proto, abych mohla v 5.20 odletět se společností TAM (pojmenovala jsem si ji pro sebe tropická amazonská) přímo do Manausu. Děkovala jsem všem strážným andělům a Lukášovi, že jsem loňského léta, ač proti své vůli, podstoupila všechna možná ošklivá očkování, hlavně to na žlutou zimnici, a obětovala jsem pár tisícovek na tři balení neskutečně drahého antimalarika. Makala jsem ve dne v noci, abych stihla překlad, co jsem měla naplánovaný až na začátek roku, v agentuře, pro kterou často pracuji, jsem se dohodla, že celý leden nebudu k dispozici, a pokud, tak se ozvu hned, jak přiletím.

Vánoce jsem strávila s tatínkem v Mariánkách, nechápu, jak se mohl na stará kolena přestěhovat do takové zimy, jenom kvůli ženské. Ale Eva byla hodná, mamča by proti ní asi nic nenamítala. Táta i Eva mě přemlouvali, ať si to rozmyslím, ale při ceně letenek, která jim vyrazila dech, raději zmlkli a už se k tématu nevraceli. Neřekla jsem samozřejmě nikomu, a už vůbec ne jim, že okolnosti cesty jsou tak podivné. Věděl to jenom Petr a já. Ostatní si mysleli, že letím do místa, o kterém vím, že by tam mohl být Lukáš. Prostě se jenom podívat, jestli se tam třeba vážně nezamiloval a na všechny se nevykašlal. Žádný z těch dnů až do odletu jako by neexistoval. Po Lukášovi samozřejmě ani stopa. Policie dala hlášení Interpolu a jednoznačně zjistila, že Lukáš v Manausu přistál. To bylo poslední a jediné, co jsme se dozvěděli. S Petrem jsme se domluvili, že si budeme několikrát za den volat, ať to stojí, co to stojí. Do posledního dne před odletem mi moje rozhodnutí rozmlouval. „Seš šílená, sama holka, v Brazílii, co když je to léčka? Znáš ty zprávy o tom, jak se ztratí lidi a někdo je unese a zabije kvůli transplantaci orgánů.“

„Jo, a před tím si dá tu práci, že je láká na dovolenou a k tomu prověřuje jejich mozky, aby mohl zjistit, zda jsou dostatečně inteligentní na to, aby darovali ledvinu nebo játra, že? Neblbni, nepřeháněj, nejsem sebevrah. V prvním okamžiku, kdy se mi něco nebude zdát, přebukuju letenku a fičím zpátky. A možná už pofičím zpátky hned druhej den, pokud se mi opět nepodaří rozluštit některou z těch jejich povedených hádanek.“ Rozhodla jsem se, že nepřiznám, že jsem si po onom podivném telefonátu koupila knížku slovních a číselných hlavolamů a po nocích dřela ve víře, že se ze mě stane malý brazilský Einstein.

Petr mě zavezl do Frankfurtu. Obří letiště a spousta lidí. Byla jsem nervózní a ve špatné náladě. Najednou jako bych si vyčítala unáhlené rozhodnutí. Já přece nejsem žádnej hrdina. Ale teď už to nezměním, v nejhorším se na pár dnů podívám do Brazílie a South Beach taky není k zahození…

Na Petrovi bylo vidět, že o mě má strach a s náladou na tom taky nebyl zrovna nejlíp. Vánoce a Silvestr u nich doma stály za houby. Rodičům definitivně došlo, že něco není v pořádku. Uběhly dva měsíce a o Lukášovi žádná zpráva. To nemohla být už ani ta nemocnice. To mohla být jenom Brazilka anebo vězení. Na horší varianty nikdo z nás raději ani nepomýšlel. Byla jsem vděčná za těch posledních pár dnů, co jsem strávila se svým tátou v Mariánkách. Byl to jinej svět. Jako za severním pólem. Ticho, bílo, minimum turistů. Musela jsem připustit, že tyhle lázně mají i v zimě svoje velké kouzlo. Tedy pokud neumrznete. Chodila jsem bílým městem a myslela na Lukáše. Celý Vánoce jsem vlastně myslela na Lukáše. A sem tam, tajně, jsem i slzičku uronila – chyběl mi. Jak moc mi chyběl. I jeho tělo…, vzpomínala jsem na každou naši noc, když se ke mně otočil zády a já se na něj přilepila jako plastelína, chichotávali jsme se tomu do ticha a řešili jsme, kdo z nás je vochechule a kdo vopice, a já ho hladila, po tom jeho hezkém plochém břichu a jemu vždycky zase trochu stoupl, i když bylo těsně „po akci“. Voněla jsem mu k vlasům a svůj nos nořila mezi jeho dredy. Co já se s ním nahádala, aby si ty svý příšerný dlouhý vlasy pravidelně myl. Na tohle byl vážně línej… tak moc mi chyběl… Letím za ním. Najdu ho, i kdybych ho měla z lochu vytáhnout. Pro všechny případy jsem si uložila číslo český ambasády a číslo na chlápka, co byl v Manausu honorárním konzulem. A přesný adresy. Nejsem žádnej cestovatel, mám ráda pohodlí, dovolenkové výstřelky jsem absolvovala jenom s Lukášem. A dobrodruh taky nejsem. Ráda bych bývala zůstala doma, v Česku, v našem bytečku, s ním, dělala si hezky svoje překlady, on by si umýval svoje výškový budovy a byli bychom… šťastní. Jo, kecám. On tady prostě teď není. Ale vsadím se, že kdybych já nepřijela z dovolený, tak by mě taky letěl hledat.

Rozloučili jsme se s Petrem, objali jsme se, a já po cestě ke stojance začala přemlouvat svůj strach a snažila se jej změnit na zvědavost a nadšení z jednoho velkýho exotickýho dobrodružství. To se přece jen tak někomu nepovede – hrát s neznámou cestovkou „stopovací hru“. A pak se mi před očima objevila scéna, kdy si jdu vyzvednout svýho manžela k milence… zaklepu, zazvoním, dobrý večer, prosím vás, není tam manžel, á, Luky, hele, pojď domů, … no, tak to vidíte, slečno, budete vždycky ta druhá, sbohem… ASI už mi HRABE. A MANAUS čeká.

Letadlo „tropické amazonské“ přistálo asi o hodinu později, než bylo plánováno. Nikdo se tomu ovšem nedivil, nikdo nenadával tak, jak jsem byla zvyklá z Evropy. Jen já pomalu ztrácela nervy v příšerné frontě směřující k boxu imigračního úředníka. Lidi spolu živě diskutovali a pomaleji než pomalu se posouvali směrem k malým plastovým budkám, ve kterých seděli 3, pouhopouzí tři úředníci. Ještě že mě napadlo si dopředu zabukovat hotel, ztratila jsem tím status podezřelého baťůžkáře a vyzáblej chlápek s tmavýma očima a přísným pohledem hlasitým mlasknutím razítka ztvrdil fakt, že mě stát Amazonas přijímá do svého lůna. Jo, lůno, to byl ten správnej výraz. Kdyby se dalo z okýnka airbusu vypadnout, tak už bych ležela rozplácnutá někde v džungli. Něco tak úchvatnýho jsem ještě neviděla. Krajina, nad kterou jsme letěli, působila jako obraz romantického malíře – megalomana. Chundelaté kadeřavé lesy, lesy a nic než lesy, desítky, stovky, tisíce kilometrů, protkané nesčíslnými nitkami řek, tmavě zelená se mísila se světle zelenou, voda byla chvíli skoro černá a o kousek dál zase žlutěbéžová. Všechno to působilo jako chybně vybarvená učebnice biologie s obrázkem nějakého neznámého obřího tvora, kdy krevní řečiště zářilo zlatě a tmavomodře, černě a hnědě – tepny, žíly, kapiláry… místy v nich svítil skoro bílý písek a všude kolem ta zelená kůže. Připadala jsem si, jako bych přistávala na Pandoře, a vzpomněla si na všechny svoje pocity, který jsem zažívala při 3D promítání Avataru. Vsadím se, že Cameron a všichni ti jeho výtvarníci a animátoři nasbírali svou inspiraci tady. Čirá nádhera, skutečné lůno Matky Přírody. Aspoň malá náplast na můj stále rostoucí strach. A čas běžel. Bylo už kolem jedné, nemohla jsem riskovat trmácení se k hotelu autobusem. Jinak bych svou důležitou schůzku prošvihla. V letištní směnárně jsem vyměnila nějaká eura a v duchu děkovala Lukášovým rodičům, kteří mi po Petrovi poslali obálku s tisícovkou dolarů. Předal mi ji při loučení na frankfurtském letišti. Ani jsem se nebránila.

V taxíku mi došlo, že město Manaus rozhodně nebude místem mých snů. Architektura bez jakéhokoliv řádu, člověk měl pocit, že projíždí nějakým industriálním předměstím velkého sídelního útvaru, že se ty krásné budovy a široké čisté ulice už musí každou chvíli někde objevit. Ráno pršelo, ulice byly stále trochu vlhké, začínalo období dešťů. Vzpomněla jsem si na pláštěnku. Samozřejmě, pro jistotu jsem vezla jeden povedený žlutý exemplář s sebou z Česka, jenomže ten chlápek řekl jasně: pokud se vám ji nepodaří zakoupit, žádná schůzka se neuskuteční. Nevím, jak to myslel. Jak v Česku, tak určitě i tady se dá přece koupit na každém rohu.

Upřímně jsem se bavila tím, že můj řidič neuměl kromě číslovek snad ani slovo anglicky, zkoušela jsem to na něj španělsky, ale nechytal se, tak jsem ho po chvilce nechala být. Cesta netrvala dlouho, lehce zanedbané silnice se zúžily, domy se semkly a špíny i lidí přibylo. Vystoupila jsem kousek od hotýlku a poprvé se opravdu rozhlédla kolem sebe. Uf, tady je vedro. Co já tu vlastně dělám? Slunce nemilosrdně pralo, vlhko se lepilo na vlasy, řev a všude na zemi spousty různých menších či větších různobarevných odpadků. Z oprýskaných fasád domů mi kynula zašlá sláva tohohle obchodního centra kaučuku, kdysi to muselo být krásné město. A bohaté. Dnes se mezi staré a nízké domy vměstnaly bez ladu a skladu moderní budovy, kdo peníze měl, dům opravil, kdo ne, nechal jej pozvolna rozpadat. Vznikla tím kuriózní podívaná, kdy uprostřed poměrně hezky upravených domů stálo cosi, co se podobalo kostře, která se sotva drží na nohou a přežívá ve vertikálním stavu jedině díky svým robustnějším sousedům. Bágl jsem si musela hodně rychle přidržet, protože se o mě během jediné minuty otřelo asi dvacet lidí. Všude bylo narváno. Kam mé oko dohlédlo, viděla jsem jen hlavy, hlavy a ramena spěchajících, proplétajících se, postávajících a diskutujících lidí. Vydávali neskutečný hluk, do toho projíždělo kolem přístavu nepředstavitelné množství aut, asi se blížila dopravní špička a všemu nasadily korunu neustále přijíždějící a odjíždějící autobusy – patrně jsem se rozhodla bydlet na autobusovém nádraží. Tady se opravdu neubytuje nikdo, kdo touží relaxovat v kráse amazonské přírody. Ale já nechtěla relaxovat, já chtěla najít Lukáše.

Mise zahájena. Hned něco málo po druhé jsem se vydala na místo své schůzky, tedy mezi stánky lokálního přístavního trhu, vyzbrojená evropskou pláštěnkou, zatím schovanou v ruksáčku. Neznám podmínky – drnčelo mi v hlavě a zrovna TEĎ a TADY mi chybějí základní informace. Celou cestu letadlem jsem přemýšlela a doufala, že mě něco napadne, stejně tak jako jsem dva předchozí večery v Miami prodiskutovala se svou dávnou kamarádkou. Upřímně se bavila, když jsem jí celou story líčila, byla přesvědčená, že se Lukáš zamiloval, jsou tam prý strašně hezký a hlavně nebezpečně přítulný holky. Těm odolá málokterej mužskej. Tvrdila mi, že se nemám čeho bát, že se stoprocentně jedná o jednu z těch „crazy“ dovolených, že si mám prostě koupit pláštěnku, ve tři si ji na sebe oblíct, procházet se po trhu a on už si mě ten můj průvodce najde. Připustila také můj argument, že si pláštěnku musím koupit na místě, protože tak přesně zněl pokyn toho chlápka v telefonu. Jenomže oběma nám nedocházelo, v čem je rozdíl mezi pláštěnkou brazilskou a evropskou. A když bude pršet a na tržišti bude dvacet turistek s pláštěnkama? Co potom? Asi bych se chechtala, tak, jak se chechtala ona, když jsme si dávaly fish and chips ve street restaurantu na Sth. Beach. Bylo to vlastně docela napínavé.

Proplétala jsem se davem, odkudsi zněla hudba a já se zastavila u jednoho ze stánků, u toho, který byl plný deštníků všech barev a velikostí. Na miniaturní stoličce, těsně vedle zboží, seděla malá snědá žena, usmívala se na celé kolo a pokyvovala hlavou. Tak tahle určitě nebude umět anglicky ani slovo. Naklonila jsem se k ní a zřetelně řekla: „Raincoat?“ Vykulila na mě oči, ale nepřestala pokyvovat hlavou a pořád se usmívala. Zjevně vůbec nevěděla, co chci. Naznačila jsem jí padající déšť a ukázala na deštníky a pak pantomimicky ztvárnila dlouhý kabát, stále jsem opakovala – raincoat, raincoat – máte pláštěnku? Konečně pochopila a zakroutila hlavou. Zašišlala něco, čemu jsem nerozuměla, do ruky vzala dva skládací deštníky a snažila se mi je vnutit, u toho opět kývala hlavou, jakože tohle mi určitě vystačí, když bude pršet. No, milá paní, vím, že mi to vystačí, ale já potřebuju r a i n c o a t. Definitivně pochopila, že my dvě spolu byznys neuděláme, a tak mě prstem odkázala k dalšímu stánku a pokývala hlavou, jako že tam pláštěnku určitě koupím. Během následujících 20 minut mi došlo něco, co by mě NIKDY ani ve snu nenapadlo. V Brazílii, v Manausu, v období dešťů, člověk nesežene pláštěnku. U třetího stánku jsem si skoro udělala známost. Stál tam krasavec, urostlej, snědej, jen když se usmál, chyběl mu zub. Zaflirtovala jsem s ním ve snaze zjistit, jak se řekne pláštěnka portugalsky. Napřed jsem na něj vyzkoušela tu svou pantomimickou angličtinu, ale nepochopil, byl zřejmě pouze krásný, zkusila jsem španělsky prší „llueve“, koukal na mě, tak jsem vynaložila extrémní úsilí a stále opakovala juéve, juéve a ukazovala na svoje ramena a déšť jako že stéká po mých rukách, a že deštník NE, a vtom pochopil: „Á,“ a pak cosi zadrmolil. „Co? Co?“ ptala jsem se. Až potřetí jsem porozuměla, anooo, kapa de čúva, kapa de čúva, tak jednoduché, takhle to zní. Ne júvia, ale čúva, šišlají, prostě šišlají. A v té chvíli jsem si uvědomila, že jsem takový pitomec, mám přece pláštěnku s sebou v ruksáčku na zádech…, dřu se tady, dělám ze sebe šaška, kdybych ji vytáhla, krasavec by okamžitě pochopil. (Pravděpodobně bych ho tím spíš zmátla. Na co bych potřebovala jinou pláštěnku, když jednu už mám a jsem sama.) Kapa de čúva rozhodně nemá, kroutil hlavou. Bylo 20 minut před třetí, rychle jsem tedy změnila kurz směrem větší obchodní dům na Avenida Eduardo Ribeiro. Po cestě jsem se zastavila u každého stánku a houkla jen – kapa de čúva? NIC. Všude mi nabízeli samé deštníky. Jak tady asi chodí do džungle, když prší. S deštníkem???

Ani čtvrthodina urputného shánění pláštěnky nepomohla, ve tři jsem byla zpět mezi stánky naproti přístavu, a přestože bylo vedro, přetáhla jsem si aspoň přes ramena svou trapně žlutou českou pláštěnku. Vlastně ani tak trapná nebyla. Místo totiž hýřilo barvami. Brazilci si rozhodně na šedou či černou nepotrpí. Hluk kolem byl o něco intenzivnější než před hodinou a z přístavu vyřvávala nějaká brazilská samba. Popocházela jsem sem a tam a snažila se v davu hledat někoho nebo NĚCO. Netušila jsem co a koho, snad někoho, kdo vypadá jako průvodce, ale jak vlastně vypadá typický brazilský průvodce? Taky jsem se snažila vytipovat v davu lidi, kteří pozorují mě, kteří stojí opodál. Protože já musím najít jeho a on musí najít mě, nevíme ani jeden, jak ten druhý vypadá. Autobusy přijížděly, kvanta lidí se cpala dovnitř a ven a já, čím dál tím víc nervózní a čím dál tím víc frustrovaná, chodila mezi stánky, se žlutou pláštěnkou na ramenou. Lilo ze mě jako z konve. Zastavila jsem se u jednoho ze stánků a koupila si vodu. Prodávalo se tu opravdu všechno. Vedle levných mobilních telefonů, opasků, přezek, tužek, rozličných cetek, čínských hodinek, rtěnek, nožů, dětských plínek, čepiček, sprejů, dálkových ovladačů a kosmetiky leželo ovoce, zelenina a podél visely batohy a trička. Tomu kralovaly placky a džusy různých barev. Jenom žádná brazilská pláštěnka a žádný průvodce mojí dovolenou. Minuty plynuly a já si svoji kapu de čúva srolovala do ruky, bylo už skoro půl čtvrté, a jak se zdálo, prohrála jsem. Tady někde, před pár týdny stál Lukáš – sedla jsem si zklamaně na obrubník, lemující cosi jako park. Z ruksaku jsem vylovila mobil a zavolala Petra. Vypadal, že si snad i oddechl, asi se bál, že mě někdo unese, ale já byla nešťastná. Domluvili jsme se, že se následující den pokusím přebukovat letenky a ještě se trochu porozhlídnu po městě a po přístavu, jestli mě třeba něco nenapadne, a taky, že rozhodně a okamžitě zavolám ono tajemné číslo s ještě tajemnějším chlápkem. Možná mi to zvedne, možná je to součást hry… Jak se řeklo, tak jsem udělala, ale po nekonečném vyzvánění znovu ten dlouhý pískavý tón.

Byly čtyři a moje mise byla over. L Kde seš, můj miláčku, kde tě mám, třeba jsem byla hrozně blízko…, ale nejsem zdaleka tak chytrá jako ty, a tak jsem neuhádla.

Z celé té totální frustrace na mě padla únava všech těch posledních dnů, probdělých nocí, plných přemýšlení. Bezmyšlenkovitě jsem zamířila směrem k lávce pro pěší, která směřovala do areálu přístavu. Kouknu na řeku, to mě uklidní. A dám si kafe nebo panáka. Pláštěnku jsem schovala zpět do baťůžku a když jsem míjela toho svého bezzubého krasavce, smutně jsem pokrčila rameny a zakroutila hlavou. Kapa de čúva – nee – nemám – niento – nada – nic. Usmál se, zakroutil hlavou a křikl za mnou: kapa de čúva, no? Amerikáno, amerikáno, merkado amerikáno… a horlivě ukazoval za sebe k přístavu, na budovu, na které bylo napsáno skoro nevyslovitelné Estação Hidroviária do Amazonas. Usmála jsem se. Teď si tu svou pláštěnku už všichni strčte do prdele. Co já s tím teď. Jsou 4 hodiny. Náš pan tajemný přece říkal ve tři. A říkal místní trh. Žádný merkádo amerikáno. Jenomže musel, chytrák jeden, vědět, že pláštěnka není v tomhle zpropadeným místě k dostání. Musel počítat s tím, že se zdržím. Že mi někdo poradí. Třeba tenhle bezzubec? … Už mi to nemyslí, vzdávám to.

Proběhla jsem mezi rozjíždějícími se autobusy na druhou stranu, procpala se davem Brazilců a prošla kolem taxíků až na pěší lávku. Zpomalila jsem, už nebylo kam spěchat. Na lávce stálo pár Japonců, kteří fotografovali a natáčeli. Otočila jsem se a ohlédla se na město. Při pohledu z výšky bylo najednou přátelštější a hezčí. Minul mě párek turistů, blonďatá žena s ježkem na hlavě do mě drcla, řekla sorry a dál něco vášnivě líčila svému manželovi. Němci. Asi jedni z těch, co se právě naloďovali na obří bílou loď, která trůnila v přístavu. Za nimi spěchali dva pikolíci s jakýmsi druhem rikši či pojízdného vozíku, na kterém se vezly jejich kufry. Těch pikolíků s pojízdnými vozíky bylo v přístavu víc. Brazilci si tak přivydělávali, a jak jsem si všimla později, vůbec ne špatně. Atmosféra se s místem úplně změnila. Shon ulice někam zmizel, jako by sem ani nepatřil, zato sem patřilo pivo a samba. Téměř na každém ze stolů stála vysoká několikalitrová nádoba plná piva a v její nejnižší části bylo něco jako kohoutek, kterým si ho místní čepovali. Působilo to komicky, když takhle seděl jeden samotný, opuštěný chlap a před ním skoro metr vysoká nádoba s pár litry piva. Prošla jsem pomalu přístavem, podívala se do dvou tří stánků ve velké kryté přístavní hale. Na chvíli mě obklopil hlouček velmi mladých a přemrštěně nalíčených Brazilek. Holky měly krátké sukně, barevná trička a vysoké podpatky. Točily se kolem mě a usmívaly se. Oční kontakt byl základem komunikace. Získala jsem pocit, že stačí jen naznačit a mám ta děvčata na celý večer i noc s sebou kdekoliv budu chtít. Já myslela, že tohle dělají jen mužským. Poodešla jsem na rozlehlou otevřenou terasu, ze které jsem měla skvělý výhled na všechno, co se v přístavu dělo. Holky po mně ještě chvíli pokukovaly, chichotaly se, ale pak zaměřily pozornost na skupinu mladých, možná německých či švédských turistů mužského pohlaví.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jumaroro.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.