Michala Gánovská

Zuzana a jej tajomstvo

Grafická a technická spolupráca: Labai Emil, František Szekereš,

Edícia: MEA 2000 o. z. – Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0071-7

OBSAH

Zuzana je nadané mladé dievča, pochádzajúce zo skromných pomerov. Aby rozvinula svoj hudobný talent, začala navštevovať umeleckú školu, kde sa jej ujal renomovaný učiteľ – profesionálny hudobník. Práve on ju priviedol ku klavíru a sprevádzal svoju zverenkyňu niekoľko rokov. Daroval jej prvý klavír a aj vďaka nemu získala veľa ocenení v rôznych súťažiach. Po skončení strednej školy bola prijatá na VŠMU – odbor klavír . Ostala však sama, pretože učiteľ sa odsťahoval a s priateľom, ktorého poznala dlhé roky, sa rozišla. Stratu učiteľa niesla ťažko, ale jej sen stať sa klaviristkou ju hnal dopredu. Na internáte spoznáva Janu – dievča, ktoré je pravý opak Zuzany. Jana si užíva študentský život plnými dúškami, ale napriek tomu sa veľmi zblíži s tichou a poctivou Zuzanou. Tá jej pomáha zo školou a Jana jej na oplátku predstavuje Bratislavu. Keď sa jedného dňa idú zabaviť, Jana oblieka Zuzanu do svojich vyzývavých šiat a i keď sa Zuzana necíti dobre, vyrážajú do ulíc. Ocitnú sa na jednej z najväčších diskoték, ktoré Jana dôverne pozná a Zuzana prvý raz v živote pije tvrdý alkohol, ktorý jej dopomôže k tomu, aby sa úplne odviazala. Netuší, že ju pozoruje učiteľ, ktorého dlho nevidela. Ten ju napokon osloví a spolu sa usadia na tichšie miesto, aby sa mohli porozprávať. Lenže učiteľ Peter má iný zámer - správa sa k pripitej Zuzane viac ako len k svojej bývalej študentke. Zuzana chce odísť, ale nevie nájsť Janu a tak príjme ponuku od učiteľa, ktorý ju chce odprevadiť na internát. Ten ju však zavedie do parku pri Dunaji, kde sú sami a tam už Zuzana nenachádza pomoc a je znásilnená človekom, ktorého celý život obdivovala. Ocitá sa v situácii, kedy nevie, čo robiť. Keď dorazí na internát, spolubývajúca Jana už spí a tak sa Zuzana rozhodne na všetko zabudnúť. Čas je však neúprosný, plynie akosi pomaly a Zuzana sa s traumatizujúcim zážitkom nedokáže vyrovnať. Medzitým odcestuje do Viedne, kde sú vybraní najlepší študenti a Zuzane ponúknu ročný študijný pobyt na prestížnej škole. Zdá sa, že všetko sa uberá dobrým smerom a Zuzane sa splní celoživotný sen o vypredaných klavírnych koncertoch...Na Vianoce odchádza domov, kde si uvedomí, že už dlhšie nedostala menštruáciu. Volá Jane, ktorá je takisto doma v Nitre a Zuzana musí s pravdou von. Šokovaná Jana si najprv dáva za vinu, čo sa stalo Zuzane a rozhodne sa jej pomôcť . Vybaví jej gynekológa v Bratislave a ešte pred začiatkom nového roka sa obidve ocitnú v hlavnom meste. Zuzana si vypočuje správu, ktorej sa najviac obávala a nie je schopná ísť ďalej. Má dva týždne na rozmyslenie. Po treťom mesiaci tehotenstva sa už na interrupciu nedá ísť....Zuzana stojí pred najväčším rozhodnutím vo svojom živote – dať, alebo zobrať život dieťaťu násilníka? Keďže je veriaca, napokon sa po dlhých úvahách rozhodne stať matkou. V škole jej ponúknu ubytovanie pre študujúcich rodičov, ale pred tými svojimi tehotenstvo skrýva. Prestáva chodiť domov a keď už rodičia prestávajú jej výhovorkám veriť, vyberú sa za ňou do Bratislavy. Tam ich čaká prekvapenie - dcéra je v piatom mesiaci tehotenstva. Po ťažkom rozhovore plnom emócií sa rozhodnú dcére pomôcť, napriek tomu, že nechce prezradiť otca dieťaťa. Až do pôrodu ale Zuzana ostáva v Bratislave, kde je krytá pred nepríjemnými klebetami v rodnej dedine, odkiaľ pochádza. Domov už prichádza aj so synom Tomášom, ktorého si rodičia hneď zamilujú. V dedine síce svojou prítomnosťou zamúti vodu, ale keďže rodičia stoja pri nej, klebety ju netrápia. Cez leto si Zuzana naplno užíva svojho syna, ale v októbri sa vracia do školy. Kvôli prednáškam si najala opatrovateľku, ktorá stráži viac detí študentov naraz a zvyšok času delí medzi Tomáškom a učením. Rýchle tempo a neustály stres na Zuzane zanechajú následky – keď prichádza na víkend domov, na ceste odpadne. Vyčerpanú ju odvážajú do nemocnice, kde neustále spí. Keď ju uvidí psychologička, odporučí konzultácie. Zuzana opúšťa školu, ktorú tak milovala, pretože ju nezvláda ani fyzicky, ani finančne. Hneď ako sa pozbiera, navštevuje psychologičku Danu Múdru, ktorá je presvedčená, že Zuzana niečo tají. Je podráždená, nevie sa sústrediť, nepozerá do očí a neustále zamestnáva ruky. Doktorka jej nariadi návštevy dva krát za mesiac a postupne si k sebe nachádzajú cestu. Zuzana si nachádza prvé zamestnanie – ako učiteľka na umeleckej škole, kde sama pred rokmi chodila. Po čase sa zdôverí doktorke so svojou nočnou morou a tá chce okamžite konať. Zuzana však chce ostať v absolútnej anonymite kvôli synovi, ale napriek tomu doktorka zistí všetko o Petrovi Stochovi – násilníkovi, ktorého čin mal ostať navždy nepotrestaný. Kontaktuje jeho bývalú ženu aj žiačku a postupne sa odkrýva pravda o ,,svätom Petrovi.“ Doktorka zistí, že Zuzana pravdepodobne nie je jediná, komu učiteľ ublížil a tak dohodne stretnutie s oboma žiačkami – Zuzanou a Idou. Kým jednu zneužil raz, Idu prenasledoval roky a posledný rok ju dokonca prepadal v jej vlastnom byte a vyhrážal sa jej. Zuzana je postavená pred ďalšie rozhodnutie – ísť usvedčiť človeka, ktorý jej zničil život a tým povedať pravdu, ktorú si chcela odniesť so sebou do hrobu, alebo všetko zamlčať a uchrániť tak rodičov od ďalšieho trápenia? Keď Ida zistí, že Zuzana má so zvrhlým učiteľom syna, rozhodne sa prehovoriť. Nachádzajú jeho ďalšiu žiačku, ktorá má len dvanásť rokov a tá je dôkazom toho, že história sa bude opakovať. Svoje žiačky si najprv ,,vychoval“ a potom si prišiel po ,,splatenie dlhu“. Proces bol krátky a Petra odsúdili za dvojnásobné znásilnenie a vydieranie. Ida sa vrátila do Bratislavy, kde žije so svojim priateľom a v súčasnosti čakajú svoje prvé dieťa a Zuzana sa po dvoch rokoch vydala za elektrikára Milana, ktorý si osvojil Tomáša. Zuzana sa o pár mesiacov stane dvojnásobnou matkou. Postavili si dom v malom mestečku a Zuzana každý deň viac a viac zabúda na to, čo jej od základov zmenilo život.

Zuzana sa narodila pod šťastnou hviezdou. Do vienka dostala výnimočný hudobný sluch. Na svoje jediné dieťa rodičia čakali dlhých päť rokov. Od malička ju zahŕňali láskou a prehnanou starostlivosťou. Už od škôlky spievala a hneď v prvom ročníku základnej školy učitelia odporúčali jej umeleckú školu. Zuzana mala veľké nadanie, ale malé možnosti. Vyrastala na dedine a do školy dochádzala autobusom. Dvanásť kilometrov od dediny sa nachádzalo mestečko a v ňom jediná umelecká škola, kde vyučovali husle a klavír. Ak chcela rozvíjať talent, musela si vybrať. Rodičia oslovili učiteľa, uznávaného klaviristu s ľudským prístupom. Pomohol už viacerým talentom, tak prečo by sa neujal Zuzky? – povedali si rodičia. Naštartovali staré auto, nabalili košík jedla pre učiteľa a vyrazili. Nepatrili medzi vzdelancov, ale všetko vybavili so sedliackym rozumom. Boli poctiví a pracovití. Otec zvážal drevo v lese a mama sa starala o teliatka v dedinskom kravíne. Podporovali svoju dcéru, i keď nerozumeli hudbe. Chceli pre ňu lepší život ako mali oni. Peter Stoch bol tridsaťpäť ročný hudobník, ktorý už šiesty rok vyučoval na umeleckej škole. Hoci sa niektorí čudovali, prečo sa tak známy umelec usadil v malom meste, ktoré neposkytovalo možnosti pre hudobníka akým bol on, škola sa rada chválila kvalitným učiteľom. Za ten čas si Peter získal dôveru a uznanie miestnych a často koncertoval na rôznych podujatiach. Zuzanini rodičia ho navštívili v škole, kde práve vyučoval. Rozpovedali mu príbeh malého talentovaného dievčatka a ten napokon súhlasil, že ju bude vyučovať hre na klavír. A tak Zuzana začala hrať. Trikrát do týždňa navštevovala hudobnú školu. Pomaly čítala noty, poznávala stupnice a zvykala si na veľký hudobný nástroj. Spočiatku mala pocit, že jej niečo chýba. Chcela spievať, nie hodiny dookola opakovať noty! Pán učiteľ bol však trpezlivý. Najprv ju zasvätil do sveta klasickej hudby a prešiel celú históriu. Rozprával tak zaujímavo, že Zuzana napokon našla zaľúbenie nielen v hre na klavír, ale aj hudobnej teórii. Netrvalo dlho a už hrala príliš dobre na svoj vek. Pán učiteľ jej umožnil hrať na predvianočnom koncerte pred tisíckou ľudí. Mama jej vtedy kúpila nový kabát, z dlhých svetlých vlasov zaplietla vrkoč a so slzami v očiach sledovala dcéru ako predvádza svoj talent. Rodičia boli spokojní, že jej našli tak výborného učiteľa. Keď Zuzka dokončila vystúpenie, zbalila noty a utekala za Petrom. Objala ho okolo pása a poďakovala:
,,Pán učiteľ, som tak rada, že ma učíte!“
Ľudia tlieskali. Spokojne na seba prikyvovali a stále tlieskali. Zuzka schytila učiteľa za ruku a vybehla späť na pódium. Bola veľká zima, ale v tej chvíli Zuzka cítila ohromné teplo. Držala Petrovu ruku a v očiach mala toľko nadšenia, že nevedela, čo s tým. Bol to pre Zuzku veľký deň a dobre si uvedomovala, že za to všetko vďačí len a len svojmu drahému učiteľovi. Rodičia boli takisto dojatí a hneď mu poďakovali.
,,Potrebujem s vami hovoriť.“ – oznámil Peter.
,,Pokojne môžete pred Zuzkou, nemáme pred našou dcérou nijaké tajomstvá.“ – povedal otec.
,,Dobre teda,“- odkašľal si Peter - ,, Zuzana potrebuje hrať. Už nestačí len trikrát do týždňa. Ak sa v budúcnosti chce hudbe venovať, musí cvičiť oveľa intenzívnejšie.... Musí mať klavír doma.“
Matka s otcom pozreli neisto na seba. Odkiaľ zoberú dcére na tak drahý nástroj? Peter zbadal ich obavy a dodal:
,,Pochopte, Zuzana je talent. Ja viem, že to nie je lacná záležitosť, ale je to jediná možnosť ako jej dať šancu.“
,,Pán učiteľ, máme problém platiť Zuzkine hodiny s Vami, nemáme na klavír.“ – povedal smutne otec.
Peter pokrčil plecami a odišiel. Zuzka uvidela sklamanie v očiach svojich rodičov a rozplakala sa. Bola vychovaná ako slušné dievča, nedovolila by si na rodičov naliehať, ale toľko smútku nevydržala.Nasledujúce dni boli zlé. Rodičia sa hádali a Zuzana vedela, že je to kvôli jej klavíru. Keď bola na ďalšej hodine v hudobnej škole, povedala o tom učiteľovi:
,,Už k Vám asi nebudem chodiť. Rodičia sa hádajú, neviem ako im pomôcť.“ – pozrela smutne do zeme.
Učiteľ Peter, ako ho všetci volali, vedel povzbudiť:
,,Neboj sa, Zuzka, nejako bude. Ja ti pomôžem. Už som ťa niekedy sklamal? No povedz, sklamal som ťa?“ – pohladkal ju po vlasoch.
Usmiala sa. Nie, pán učiteľ nikdy nesklamal! Uplynul rok od prvého stretnutia Zuzany a jej učiteľa a za ten čas si vybudovali krásny vzťah plný porozumenia. Zuzana bola veľmi inteligentné dievča a tým ďaleko napredovala svojich rovesníkov. Už jej nestačili súkromné hodiny, ale viac urobiť nemohla. Všetci vedeli, že ak nebude mať vlastný klavír, ďalej nepokročí...Čas plynul a Zuzana poctivo hrala ďalej, i keď by mohla napredovať oveľa rýchlejším tempom. Milovala školu, klavír a svojho trpezlivého učiteľa. Na ich spoločné hodiny sa stále tešila a do hrania vkladala celé svoje srdce. Po dvoch rokoch sa stal zázrak. Učiteľ Peter prišiel Zuzanu navštíviť domov. Rodičia ho srdečne privítali a usadili ako nejakú nadzemskú bytosť.
,,Pán učiteľ, čo Vás k nám privádza?“ – opýtala sa matka a narýchlo upratala veci zo stola.
,,Mám pre vás niečo. Stále je tu jeden problém a tým je Zuzkin klavír. Nuž, oprášil som staré kontakty a jeden známy práve jeden predáva za veľmi lacný peniaz. Nie je to samozrejme nijaký nový nástroj, ale pre Zuzku zatiaľ postačí. Priveziem vám ho z hlavného mesta, súhlasíte?“
Matka si musela sadnúť. Nezmohla sa na slovo.
,,Koľko?“ – prerušil trápne ticho otec, ktorý sa práve posadil k stolu.
,,Nechcem nič, len sľub, že Zuzka bude hrať, nech sa stane čokoľvek. Chcem, aby z nej vyrástla klaviristka.“
,,Sľubujeme.“ – súhlasili rodičia.
Zuzana utekala na dvor, potom do domu, už ani nevedela, kam má utekať, aby vydržala toľkú radosť!
,,Pán učiteľ, Vy ste svätý Peter....“ – zalomila rukami mama.
Onedlho v Zuzkinej malej izbe stál vysnívaný klavír. Dotýkala sa ho opatrne, akoby mal každú chvíľu spadnúť. Keď za neho sadla a začala hrať, všetko ostané prestalo existovať. Od tej chvíle neprestala hrať. Na hodiny už chodievala len dvakrát do týždňa, lebo všetko doháňala doma. Len čo prišla zo školy, hrala až kým nezaspala. Vo svojich dvanástich mala za sebou množstvo malých koncertov, ktoré jej vybavil učiteľ Peter. Práve on bol na všetkých jej vystúpeniach. Keď mala trému, vždy v hľadisku našla Petrovu tvár a upokojila sa. On jej dával silu ísť ďalej, stať sa lepšou. Bol na ňu síce prísny, ale to ju hnalo dopredu. Potrebovala pevnú ruku, aby mohla na sebe tvrdo pracovať. Učiteľ jej často rozprával o tom, aké je to stáť na veľkom pódiu, hrať v svetových koncertných sálach a ona ho s otvorenými ústami počúvala. Hltala každé jeho slovo, stal sa jej vzorom. Peter Stoch bol ženatý, mal dve deti, ale o rodine nikdy nehovoril. Zdalo sa, že svoj život zasvätil hudbe a viac nikoho nezaujímalo. Z času na čas sa kdesi objavil so svojou rodinou, ale to bolo všetko. Robil toľko pre mesto..... kultúra fungovala len vďaka nemu. Pomáhal organizovať vzdelávacie programy, koncerty a podujatia. Mal totiž veľa kontaktov v Bratislave a preto pritiahol viacero známych osobností aj do tak malého mestečka. O Zuzanu sa staral ako o vlastnú dcéru. Všade ju brával so sebou. Keď mala štrnásť, pomohol jej s prípravami na gymnázium. Aj školu vybral on. Neodporúčal jej konzervatórium, pretože si myslel, že na veľké mesto ešte nie je dosť pripravená a mohla by sa tam ,,pokaziť“. Rodičia s tým napokon súhlasili, pretože učiteľ predsa vie, čo je pre jeho žiačku najlepšie. Keďže Zuzanu naplno zamestnávala škola a klavír, nemala čas na iné aktivity. So spolužiakmi sa videla iba v škole, preto nemala dôverné kamarátky. Najbližším človekom pre ňu ostal učiteľ hudby – tajomný Peter. Mala rada jeho spoločnosť. Bol stále veselý, milý a mnohokrát sa mu zdôverovala so svojim starosťami. Bol ako jej anjel strážny – vždy na dosah a pripravený počúvať. Mali zaujímavý vzťah, ktorý spájala láska k hudbe. Zuzana rástla Petrovi pred očami a postupne sa z nej stala krásna mladá žena. Iné dievčatá v jej veku chodili po diskotékach, fajčili a pili, ale ona sa zaujímala len o hudbu. Možno aj preto, že bývala ďaleko od mesta, ktoré bolo pre mladého človeka veľkým lákadlom. Zo školy chodievala na klavír a potom neskoro večer domov. Zbytok času trávila nad knihami. Rodičia boli radi, že sa nefláka a nechodí poza školu ako iné dievčatá z dediny. Zuzana mala svoj cieľ – vypredanú koncertnú sálu a neutíchajúci potlesk. Taký, aký zažila na svojom prvom vystúpení. Nikdy nezabudne na učiteľovu ruku, ktorá jej pomohla prekonať strach a vychutnať si potlesk obecenstva. Odvtedy ubehlo veľa času, ale ona stále potrebovala Petrovu podporu. Už si ani nevedela predstaviť život bez neho. Spolu organizovali rôzne akcie kde hrávali, niekedy aj spolu, radili sa o spoločných plánoch. Zuzana bola naozaj vzorná žiačka. Patrila k najlepším v triede. Robila radosť nielen rodičom, ale aj škole, ktorú reprezentovala na talentových súťažiach a získala veľa ocenení. Neustále na sebe pracovala.
,,Bolo to dobré, ale nie dokonalé. Musíš sa viac snažiť.“ – hovorieval učiteľ, keď dohrala.
A toho sa aj držala, nikdy nebola so sebou spokojná a preto sa stále zlepšovala. Onedlho mala sedemnásť, za sebou množstvo cien z klavírnych súťaží a pred sebou sľubnú kariéru. V pozadí stál Peter – človek, vďaka ktorému sa v malom meste rodil talent. Zuzana začala hrať aj na orgáne v miestnom kostole. Farár bol spokojný, pretože ju dobre poznal a mohol sa na ňu spoľahnúť. V dedine bola veľmi obľúbená. Krásne dievča, slušné, o chlapcov nemala záujem, často bola v kostole – ideálna nevesta, na ktorú si brúsilo zuby mnoho matiek miestnych chlapcov. Zuzana však mala iné plány – bola už v maturitnom ročníku a chystala sa na talentové skúšky - VŠMU odbor klavír, čo bolo od detstva jej snom. Urobila by všetko pre to, aby sa tam dostala.
,,Budú tam talenty z celého Slovenska, nebudeš jediná, kto vie hrať. Prijatí budú len tí najlepší a tých nebude veľa. Nesnívaj o tom, že porotu ohúriš, si len jedna z mnohých.“ – upozornil ju Peter.
Nesnívala – pracovala na sebe. V poslednom maturitnom ročníku šla prvý krát poza školu. Dievčatá z dediny sa jej smiali a nadávali do ,,bifľošiek“ a tak sa rozhodla, že im dokáže opak. Celý deň sa flákali po meste a nakoniec sa usadili v zafajčenom podniku, kde si všetci dali pivo. Zuzane sa to ani trochu nepáčilo, ale už nemohla ustúpiť. Domov prišla pripitá, ale rodičia si ničoho nevšimli. Na druhý deň, keď prišla zo školy, posadila sa k mame do kuchyne a priznala sa:
,, Včera som nebola v škole. Dala som falošnú ospravedlnenku, ktorú mi napísala spolužiačka.“
Mama sa tvárila nahnevane, ale nakoniec sa zasmiala:
,,Zuzka, už sme sa báli, že si to nikdy nevyskúšaš!“
Zuzana nechápala. Čakala všetko, len nie takúto reakciu.
,,Musela som ti to povedať. Nikdy som vám neklamala a ani nič neskrývala. Ste s otcom moje všetko!“ – objala mamu.
Zuzana bola naozaj stelesnením dobra. Uvedomovala si, že stačí málo a skončí s mamou v kravíne, preto obetovala priateľov aj zábavu, len aby dosiahla svoj cieľ. Vedela, že nebude jednoduché študovať, pretože peňazí nikdy nemali dosť, ale bola odhodlaná bojovať.
,,Ak bude treba, nájdem si brigádu a budem sa usilovať o štipendium!“ – povedala mame, keď spoločne kŕmili zajace.
,,Dcéra moja, si nadaná a my s otcom ťa podržíme. Predáme kravu a aj prasce, ak bude treba!“ – usmiala sa mama.
Áno, krava, dve prasatá a pár zajacov bolo všetko, čo mali. Nežili na hranici chudoby, ale nemali na rozhadzovanie. Dom aj statok si vyžadoval neustály prísun financií. Blížil sa maturitný večierok. Zuzane ušila šaty suseda, ktorá mala doma šijací stroj a s času na čas niečo zhotovila. Keďže mladá dievčina mala krásnu postavu, bolo jedno, čo mala na sebe. Na stužkovú slávnosť pozvala suseda, ktorý bol rovnako starý a úlohy si vymenili neskôr na jeho stužkovej. Urobili si vlastne službu. Aj keď sa často nestretávali, poznali sa od detstva. Až na tejto slávnosti si však uvedomili, že si dobre rozumejú. Matúš – chlapec od vedľa, bol dobrá partia. Jeho otec podnikal, mali veľký dom a ešte viac peňazí. Matúš končil strojnícku školu a tiež sa chystal na vysokú. Chcel skúsiť technickú univerzitu, ale ak by ho nevzali, začal by pracovať u otca v stavebnej firme. Matúš bol odviazaný mladý muž, vysoký, štíhly a stále usmiaty. Zuzane trochu pripomínal učiteľa Petra. Okrem neho nepoznala iných mužov, len spolužiakov a tohto suseda.
,,Pamätám si ťa ako sopliaka, ktorého neustále niekto naháňal a teraz tu so mnou tancuješ ako princ z rozprávky!“ – smiala sa Zuzana.
,,To ma naháňali preto, že som stále niečo vystrojil! A z teba vyrástla takisto krásna žena... “ – usmial sa aj Matúš.
Od toho večera boli stále spolu. Pomáhali si s učením. Matúš bol dobrý v matematike, Zuzana v cudzích jazykoch a navzájom sa dopĺňali. Po vyučovaní ju zvyčajne prišiel čakať pred školu a odprevádzal do hudobnej školy, alebo zašli na zmrzlinu. Keď boli v meste, držali sa za ruky, ale doma kráčali poslušne vedľa seba, aby sa vyhli klebetám. Samozrejme, na dedine sa nič neutají a všetci už rátali s tým, že sa raz vezmú. Veď prečo by mala mať Zuzana viac chlapcov? Jeden stačí a s ním treba aj ostať! – takto uvažovali susedia. Zuzana dovolila Matúšovi, aby si vzal to najcennejšie, myslela, že budú navždy spolu. Ich vzťah bol stále viac intenzívnejší a Zuzana plánovala, že sa po skončení štúdia vezmú. Tak to predsa v živote chodí – láska príde a vtedy sa treba vydať, tak hovorievala mama. Fotografie zo stužkovej slávnosti ukázala aj svojmu učiteľovi. Ten si ich pozrel a prekvapivo chladne povedal:
,,Ak sa teraz zapletieš s nejakým chlapcom, zabudni na kariéru!“
Hanbila sa. Nechcela, aby si Peter myslel niečo zlé. Je predsa slušné dievča. Nasledujúce hodiny hudby boli stresujúce. Peter ju za všetko karhal, ponižoval a vôbec s ňou nebol spokojný. Po dvoch týždňoch už Zuzana nemala chuť hrať. Vyhýbala sa hodinám, vymýšľala rôzne výhovorky, len aby nemusela k učiteľovi. Takého ho nepoznala. Bol stále podráždený, nevedel sa sústrediť. Napokon sa s tým zdôverila matke:
,,Nemôžem k nemu chodiť, je agresívny, som z neho nervózna, bojím sa ho!“
Mama súhlasila, že ju ospravedlní a hodiny na čas odložia. Asi po mesiaci sa v meste roznieslo, že pán učiteľ sa rozvádza.
,,Má problémy, preto bol taký... daj mu čas.“ – povedala mama Zuzane.
Lenže Peter sa neozýval. Zuzana bola na talentových skúškach sama. Vôbec si nebola istá, či to zvládne. Triasli sa jej kolená, potili ruky. Ani nevedela, ako odohrala predpísanú povinnú skladbu. Stála na pôde svojej vysnívanej univerzity, ale vôbec to nevnímala. Nemala oporný bod, na ktorý by sa mohla spoľahnúť. Učiteľ Peter nesedel v porote a ani jeho spoľahlivú ruku necítila. Prišlo jej zle, potrebovala vzduch. Uvedomila si, že učiteľ sa jej už nemusí vôbec ozvať, čo ak už navždy ostane sama? Ako naplní koncertné sály bez Neho? Poobede už cestovala späť domov. Trápila sa pre jediného človeka, ktorý jej rozumel a odrazu ju nechal napospas osudu. Nastalo obdobie čakania – na učiteľa a na list z univerzity. Učiteľ prišiel prvý. Zaklopal na dvere jej detskej izby.
,,Pán učiteľ!“ – skríkla od radosti.
,,Zdravím ťa, Zuzka. Prišiel som sa s tebou rozlúčiť.“
Sadla si. Nechápala.
,,Odchádzam do Bratislavy natrvalo. Predal som byt.“
,,Ale prečo?“
Usmial sa:
,,Rozviedol som sa. Žena ma opustila aj s deťmi, nemám tu už nič. Musím začať odznova a v inom meste. Nehnevaj sa, že som nebol s tebou na skúškach, ale verím, že ťa príjmu.“
Podal jej ruku a odišiel. Len tak si odišiel....Zuzana neverila vlastným očiam. Zavrel dvere a už ho niet. Po toľkých rokoch! Utekala za Matúšom, ktorý pomáhal otcovi v garáži.
,,Poďme sa porozprávať!“ – naliehala.
Matúš položil náradie a zaviedol ju do svojej izby.
,,Učiteľ odišiel! Matúš, on navždy odišiel!“
Chlapec pozeral von oknom:
,,No a? Vôbec nechápem, prečo sa nad tým tak vzrušuješ?“
Stíchla. Odrazu si uvedomila, že Matúš jej vôbec nerozumie. Napokon, ani na talentových skúškach s ňou nebol a to nemal nič iné na práci. Ako by ďalej mohla byť s človekom, ktorý pri nej nestojí? On nemal ani potuchy o tom, čo pre ňu učiteľ znamená! Pomaly vstala a otvorila dvere. Stála tam ako Peter, keď sa prišiel rozlúčiť. Trochu sa cítila ako on. Možno práve to potrebovala – zraniť tak, ako to urobil on!
,,Tak zbohom, Matúš, rozchádzam sa s tebou.“
A odišla. Uľavilo sa jej. Pocítil to isté učiteľ, keď zatvoril dvere jej izby? Kým prišla domov, rodičia už vedeli, čo sa stalo.
,,Matúš bol dobrý chlapec a dobrá partia pre teba. Mala by si ho držať!“ – dohovárala jej mama.
Keď videla, že Zuzana si stojí za svojim, napokon dodala:
,,Ale veď máš celý život pred sebou.“
Pohladkala ju po dlhých vlasoch a odišla. Zuzana pochopila, že v živote sa nesmie nič plánovať, pretože ak to nevyjde, sklamanie veľmi bolí. Neľutovala čas strávený vedľa Matúša, bola sklamaná z toho, že ho vlastne vôbec nepoznala. Odišli dvaja Zuzanini najbližší ľudia, ale onedlho predsa len niečo prišlo – list. Držala v ruke dlho očakávanú obálku. Uvedomila si, že najbližšie minúty rozhodnú o jej živote. Otvorila ju a v nej stálo ,,prijatá“. Viac nemusela čítať. Rozbehla sa za otcom a objala ho:
,,Otec, mám takú radosť! Splní sa mi to! Predsa len sa mi to splní! Koncertné sály traste sa, prichádza slávna klaviristka Zuzana!“
Kričala od radosti a tento pocit jej vynahradil všetku bolesť, ktorú pociťovala zo straty Matúša a učiteľa. Nasledujúce obdobie prežívala Zuzana v knihách. Blížila sa maturitná skúška a všetko sa točilo okolo učenia. Zabudla pri tom na všetko, čo ju predtým ťažilo. Naplno sa venovala štúdiu a zaumienila si, že musí zmaturovať na samé jednotky. Myslela totiž na štipendium, ktoré môže dostať len v prípade, že bude medzi najlepšími študentmi. Po dlhých prípravách a krátkych spánkoch Zuzana naozaj zmaturovala na samé jednotky, čo ju v prospechu zaradilo medzi špičku študentov. Akoby si vyryla meno do novej školy. Tešila sa celá rodina, aj miestny farár. Keďže Zuzanu čakali dlhé prázdniny, prisľúbila, že bude hrať v kostole častejšie. Spolužiaci si vymenili telefónne čísla, urobili pár fotografií a rozlúčili sa.
,,Jedna etapa života končí a druhá začína.“ – vzdychla si Zuzana, keď prišla domov z rozlúčkového posedenia v kaviarni.
Nebola smutná, lebo vedela, že brána k jej snom sa práve otvára. To ju hnalo dopredu viac ako strata spolužiakov. Leto bolo nádherné. Po rokoch si Zuzana s rodičmi dovolili krátku dovolenku pri Seneckých jazerách. Rodinu to ešte viac zblížilo. Zuzana od detstva žila v usporiadanej rodine, kde hádky ani krik nemali miesto.
,,Jedného dňa chcem mať takú rodinu, ako je tá naša. Chcem si nájsť takého manžela, ako je ocko!“ – usmiala sa na mamu.
Pre matku asi neexistujú krajšie slová. Rodičia ju viedli k tomu, že iba s rodinou môže byť človek šťastný a ona to prijala ako svoje vnútorné presvedčenie. Ďalšie horúce letné dni strávila Zuzana v kostole za orgánom, ktorý ju fascinoval. Hrala a spievala a to ju robilo šťastnou. Niekedy zbadala v kostole aj Matúša, ale bola dostatočne silná na to, aby s ním prehovorila zopár slov. Vôbec netušil, čo pre ňu znamenal. Pozdravil sa jej, opýtal ako sa má a pochválil sa drahými dovolenkami, ktoré trávil s rodičmi. V septembri takisto nastupuje na Technickú Univerzitu v Košiciach, preto si užíva posledné bezstarostné chvíle. Ona s ním plánovala svadbu, ale on, ako sa zdá neplánoval nič. Z toho si vezmem nabudúce príklad, sľúbila si Zuzana. Prichádzala jeseň. Listy začínali žltnúť, ale slnko sa ešte nechcelo vzdať svojej vlády. Teplé jesenné dni pôsobili na Zuzanu veľmi dobre. Mama ju vzala do mesta a nakúpila nové veci – obrovský ruksak aký nosia takmer všetci vysokoškoláci, tašku na noty a hrubé zápisníky. Zuzana sa veľmi tešila do školy – vedela, že bude hltať každú novú informáciu a naučí sa veľa o tom, čo ju baví. Mnohí jej rovesníci ani zďaleka nechápali ako sa môže tešiť do školy, ale ona sa len usmiala a povedala:
,,Keby ste mali svoj sen, všetko by vás bavilo.“
Čoskoro nastal deň odchodu do veľkého mesta. Mama nabalila veľa jedla, otec dal veľa rád ako prežiť v neznámom prostredí. Zuzana dostala internát ani nie desať minút od univerzity, čo upokojilo oboch rodičov. Zakývali svojej dcére na cestu a tá zmizla s veľkým nákladom vo vlaku do Bratislavy. Cesta nebola dlhá, len plná vzrušenia z nového prostredia. Prvý krát bola Zuzana v Bratislave na talentových skúškach a chvíľu trvalo, kým sa vedela v meste orientovať. Tento krát šla rázne a istým krokom, akoby tu vyrástla. Internát bol veľký, všade trieskali dvere a študenti sa predbiehali na chodbách. Izba nebola až taká malá, akú čakala. V rohu dve skrine, dve postele a jeden písací stôl. Zuzana nebola náročná, stačilo jej to. Zložila z pliec veľký batoh a sadla si na posteľ pod oknom. Netrvalo dlho a do izby sa rútila vysoká postava s obrovskými taškami.
,,Ahoj, som Jana, asi tu budeme spolu bývať.“ – zadychčaná postava zložila svoje veci na druhú posteľ.
,,Ja som Zuzana.“ – usmiali sa na seba.
Obavy boli zažehnané, padli si do oka.
,,Čo budeš študovať?“ – opýtala sa Jana.
,,Klavír a ty?“
,,Ja tiež, takže budeme chodiť spoločne na prednášky, to je super!“  - potešila sa Jana.
Večer, keď už Zuzana ležala v posteli, uvedomila si, ako veľmi jej všetci chýbajú. Odteraz bude spať na cudzej posteli, v novej izbe a novou kamarátkou. Bolo to zvláštne, lebo celý život mala izbu iba pre seba a teraz bude mať spolubývajúcu. Myslela na Matúša, ktorý sa jej od rozchodu ani neozval, na mamu a otca, pána učiteľa, ktorý ju takisto opustil -cítila sa sama, ale vedela, že inak to nejde. Bude predsa tým, čím stále chcela byť - klaviristkou. Ten pocit ju upokojil a zaspala. Ráno spolu s Janou utekali na univerzitu, aby nezmeškali prvý deň. Stalo sa tak - keď vošli do obrovskej haly, nastalo ticho. Študenti sa otočili k dverám, žena stojaca za katedrou, oznámila:
,,Na svojich prednáškach vyžadujem presnosť a to platí aj pre vás, dámy!"
Potom ukázala na prázdne miesta vpredu a dve nové študentky nemali na výber. Usadili sa priamo pred prísnou dámou v stredných rokoch, ktorej úzky kostým nedovoľoval dýchať. Zapamätala si ich a to po celý čas.
,,Každý z vás má nepochybne k hudbe blízko, ale to ani zďaleka nestačí. Hranie na nástrojoch totiž nie je všetko. Hudobník je predovšetkým človek vzdelaný, sčítaný a cieľavedomý! Som prísna a vždy budem, pretože len tak spoločne dosiahneme váš úspech!"
Jej prednáška o dobrých mravoch nemala konca. Zuzana myslela na učiteľa Petra ako ju karhal. Usmiala sa - táto žena nemôže byť horšia! Od tohto dňa Zuzana opäť žila pre štúdium. Bolo to od začiatku náročné, ale robila všetko , aby sa držala medzi najlepšími. Jana naopak prechádzala ako mohla. Odbor, ktorý obe študovali nezahŕňal iba klavír, ale aj iné klávesové nástroje, a to orgán a akordeón a to prinášalo aj oveľa viac zanietenia pre hru. Zuzana bola veľmi rada, že z domu mala slušné skúsenosti s orgánom, ktorý spôsoboval nejednému študentovi veľké problémy. Takisto v rámci teórie sa štúdium zaoberalo cirkevnou hudbou a históriou, takže ak študent nebol veriaci, buď sa ním stal, alebo odišiel. Zuzana spĺňala všetky kritériá a preto školu doslova milovala. Keď prišiel piatok, veselo si pobalila veci a utekala na vlak domov. Miesto, odkiaľ pochádzala, si teraz vážila oveľa viac. Najprv sa zvítala s rodičmi, potom sa ponáhľala do kostola zahrať na večernej omši. Tento život sa jej páčil - mohla sa venovať tomu, čo ju napĺňalo. Prešiel celý rok a Zuzana sa netešila len s dosiahnutých úspechov, ale aj so štipendia, ktoré dostala za vynikajúce výsledky. Rodičia z nej mali radosť najmä preto, že bola sebestačná a skromná- tak, ako ju vychovali. Prvým ročníkom prešla bez problémov, dokonca písala niektoré referáty aj za Janu, ktorá ešte na poslednú chvíľu naháňala skúšky. Cez letné prázdniny Zuzana vyučovala na umeleckej škole, ktorú dôverne za tie roky poznala. Všetko ostalo po starom, len učiteľ Peter chýbal. To, čo zarobila, odkladala na nový klavír. Rodičia jej kúpili notebook, bez ktorého sa dnes ani nedá študovať a to jej uľahčilo veľa práce. Takmer tri mesiace prázdnin Zuzana strávila za klavírom. Najprv v umeleckej škole, kde dávala súkromné hodiny dvom žiačkam, potom doma a v kostole. Niekedy sa jej rodičia čudovali, že ju to ešte baví. Ona sa však nikdy nesťažovala, mala energie za troch. Na jeseň sa začal druhý školský rok. Jana so Zuzanou sa opäť stretli na spoločnej izbe a tešili sa na ďalšie spoločné zážitky. Jana bola čoraz viac slobodnejšia a otvorenejšia. Už sa jej nepáčilo len tak sa prechádzať mestom, rada chodievala na diskotéky a baviť sa. Zuzana by na to aj mala čas, ale nie peniaze a tak sa vždy vyhovorila na učenie. Jana bola spoločenská, neustále ju niekto obletoval. V škole však brala všetko vážne, len učenie jej akosi nešlo. Neraz už opakovala skúšky, ale zatiaľ sa na škole držala – a to aj vďaka spolubývajúcej. V druhom ročníku už Zuzana nevidela toľko študentov ako minulý rok. Niektorí neprešli skúškami, iní prestúpili na menej náročnejšie školy. Zuzana poznala pár študentov, s ktorými mala spoločné praktické hodiny klavíra, ale okrem Jany nemala nikoho. Obidve zápasili s nepríjemnou profesorkou, ktorá od začiatku nezabudla ich tváre. Bola to staršia slobodná a bezdetná žena v povestných úzkych kostýmoch. Na koho upriamila svoj ostrý pohľad, musel sa veľmi snažiť, aby svoje miesto na škole obhájil. Zuzana necítila nenávisť, len sa vyhýbala jej prítomnosti. Jana bola rozčúlená vždy, keď ju zbadala.
,,Jana, už sa prosím ťa upokoj, prídeš o zdravie! Tá žena tu bude, či chceš, alebo nie, nič s tým neurobíš!"  -  vravievala Zuzana vždy, keď Jana od zlosti očervenela.
Bohužiaľ, niektoré skúšky prebiehali výlučne s touto profesorkou a tak tie dni znamenali pre dievčatá mimoriadny stres. Vtedy boli obidve podráždené, vyhýbali sa akýmkoľvek náročnejším rozhovorom a Jana vždy priniesla veľa čokolády na upokojenie. Zuzana bola lepšia študentka, a preto k nej aj profesorka pristupovala miernejšie. Janu vôbec nerešpektovala. Keď mala dobrý deň, Jana urobila skúšku na trojku, nikdy nie lepšie a keď mala zlý deň, nechala ju opakovať. Zuzane síce dvojka od profesorky kazila priemer, ale nie natoľko, aby bolo ohrozené jej štipendium. Dievčatá boli rozdielne, ale rozumeli si. Jana naučila Zuzanu brať život tak, ako plynie. Odbúrala jej strach a naučila brániť sa. Naopak Zuzana ukázala Jane, že aj slušnosť sa dnes nosí, bola jej brzdou, keď už nevedela, čo so sebou a vďaka nej sa nevykašľala na školu. Jana bola z bohatších pomerov, otec vlastnil firmu a mama nemusela pracovať. Keď nastupovala do druhého ročníka, otec jej ponúkol, že bude platiť privát, ale ona odmietla. Vedela, že bez Zuzany školu nedokončí a tak spoločne naďalej zdieľali malú internátnu izbu. Z času na čas vyrazili na nákupy do veľkých obchodných centier, kde Jana bezhlavo utrácala vreckové a niekedy sa ušlo aj pre Zuzanu. V podstate nosila všetko, čo jej darovala Jana.
,,Chcem nový klavír, nemôžem rozhadzovať." - povedala Zuzana vždy, keď šli nakupovať.
,,Bože, ty si stelesnená dokonalosť, takú skromnú ženu bude každý chcieť!"   - smiala sa Jana.
Samozrejme, že aj Zuzana snívala o svojom princovi. Raz sa o tom aj rozprávali:
,,Vieš, keď ja by som chcela niekoho, kto mi bude rozumieť...." - začala Zuzana -,, a musí mať rád hudbu!"
,,No to je jasné, ako inak by s tebou vydržal?" - smiala sa Jana.
,,Ja viem, že to nie je ľahké...myslím žiť s hudobníkom, takže asi by mal byť taký istý ako ja!" - uvažovala Zuzana.
,,Veď na škole je veľa takých chlapcov." - pokrčila plecami Jana.
,,Áno, ale ja na to nemám čas. A okrem toho tí ešte nevedia, čo chcú. Asi by som chcela niekoho staršieho..." -   pozreli sa na seba.
,,Myslíš, starší pohľadný podnikateľ s krásnym autom, zabezpečený....hm?"   -   vystrčila Jana ukazovák a čakala, čo Zuzana odpovie.
,,No, a prečo nie?" - zasmiala sa Zuzana.
,,Ty sa teda nezdáš!" -   tlieskla od radosti Jana.
Blížil sa víkend, obe mali po skúškach a tak uvažovali, čo podniknú. Jana navrhla:
,,Nechoď domov, pôjdeme von, trochu to roztočíme."
Zuzana chcela, ale zaváhala.
,, Neboj sa, financie mám, veď ty toho aj tak veľa nevypiješ!" - ukončila Jana.
,,O peniaze nejde, nemám čo na seba." - dodala Zuzana.
,,Vyberieme niečo, poď!" - Jana ju schytila za ruku a otvorila skriňu.
Po dlhom skúšaní a dohadovaní, pred zrkadlom stála nová Zuzana - krátka minisukňa, trblietavý top s výstrihom zakrývajúcim len to najnutnejšie a vysoké podpätky.
,,Necítim sa v tom dobre." - zhodnotila Zuzana.
,,Neblázni, vyzeráš sexy! Nechceš zbaliť super chlapa?" -  pozrela na ňu Jana.
Obraz v zrkadle sa priečil jej zásadám, ale napokon pristala.
,,Keby ma tak videl farár od nás!" - vzdychla si a vzala kabelku.
,,Zavolala si vašim, že ostávaš v Bratislave?" - opýtala sa Jana.
,,Samozrejme, už včera!" - žmurkla Zuzana.
,,Ty mrška! Ty si to mala naplánované!" - hodila po nej Jana tričko.
Zuzana si obliekla rifľovú bundu, pod minisukňu natiahla vzorované pančuchy a vyrazili do mesta. Bratislava prekypovala nočným životom. Ulice boli plné mladých ľudí, všade postávali skupinky čakajúce na oneskorených známych. Bol síce október, ale nebolo chladno ako po iné roky. Stále teplé dni a studenšie noci. Pizzeria, do ktorej sa prišili najesť, praskala vo švíkoch. Tu sa mali stretnúť s Janinými kamarátmi. Partia dorazila v dobrej nálade a spoločne sa navečerali. Zuzana ich poznala zo školy, ale nikdy s nimi nehovorila. Dnes sa to zmenilo a ona sa potešila, že spoznala nových ľudí. Neskôr opustili reštauráciu a vyrazili do klubu. Pred vchodom jednej z najväčších bratislavských diskoték sa tlačil dav ľudí. Všetci sa prekrikovali, pretože hudba prenikala až na ulicu. Dvaja vyhadzovači striedavo púšťali známych a neznámych, až sa Zuzana s Janou ocitli dnu.
,,Uf, to teda bolo!" - Jana si napravila šaty a vypla hruď.
,,Kde sú ostatní?" - opýtala sa Zuzana.
,,Už budú niekde tancovať, neboj sa!" - schytila ju za ruku Jana a utekali k baru.
Vzduch bol vydýchaný a to ešte nebola ani polnoc. Neznáma hudba hrala tak, že v ušiach praskali bubienky a pri bare stálo viac ľudí ako v kostole na nedeľnej omši v Zuzaninej dedine. Napili sa neznámeho alkoholu v malom pohári. Chuť bola silná so slabou vôňou malín.
,,Čo to je?" - nahla sa Zuzana k Jane, aby ju počula.
Tá len kývla rukou a obzerala tancujúci dav. Keď dopili, šli tancovať. Zuzana sa spočiatku hanbila, ale už dávno túžila vytancovať sa a tak vďaka neznámemu drinku, ktorý jej rozprúdil krv, rozbalila svoje najodvážnejšie kreácie. Jana bola spokojná, dosiahla to, že Zuzana sa bavila. Úplne sa odviazala. Po treťom drinku ju prestali tlačiť opätky a nebála sa vyzývavo flirtovať s chlapcami tancujúcimi tesne vedľa nich. Striedavo sa ocitla pri bare, tanečnom parkete a toalete. Na chvíľu vyšli obidve von, aby sa nadýchali čerstvého vzduchu.
,,Prekvapila si ma! Ty sa teda vieš zabávať! Všimla si toho tmavého vedľa nás tam dole? Ten ťa balí, kočka!" – Jana si zapálila cigaretu.
Zuzana očervenela. Doteraz poznala iba Matúša a sním prežila aj prvý sex. Myslela si, že bude jej jediný, ale keď prišla do tohto mesta , zistila, že u nich doma všetko preceňovali. Tu ľudia bežne striedajú partnerov a nik im to nezazlieva.
,,Ty si mala iba jedného chlapa?" - otvorila ústa Jana, keď sa jej Zuzana priznala.
,,Nuž áno, je to zlé?"
,,Nie, ale si na vysokej škole, tu si predsa všetci užívajú! A vieš prečo? Lebo sú ďaleko od domova a už nikdy nebude lepšia príležitosť!" - kričala Jana a nezmyselne poskakovala.
Vrátili sa dnu, kde všetko pokračovalo tak, ako predtým. Pili ešte viac a Zuzana pocítila ruku na svojom zadku. Strhla sa a prudko otočila.
,,Neboj sa, kočka, len ti chcem kúpiť drink." - usmial sa tmavovlasý chlapec.
Pristála a už pila gin s tonikom. Raz si ho objednala, keď s Matúšom sedeli v miestnom bare a hrali biliard. Svetlo na diskotéke spôsobilo, že všetkým svietili zuby a biele oblečenie. Tmavý chlapík sa volal Tomáš, aspoň si to Zuzana myslela. Keď jej podával ruku na zoznámenie, cez hluk dobre nepočula. To ale nebolo podstatné, pretože o chvíľu sa už obaja vlnili na preplnenom parkete. Tomáš ju chytal za pás a boky, ale jej to nevadilo - pre tento krát nie. Naozaj to vedela, tanec a hudbu mala proste v krvi. Keď už nevládala, odskočila si na toaletu. Išla sama, pretože Janu naposledy videla ako sa bozkáva s neznámym blonďákom a tak ju nechcela vyrušovať. Opláchla sa studenou vodou a namierila späť na parketu. Keď sa predierala cez ľudí, cítila, ako ju niekto pevne chytil za ruku. Nebola to Jana a ani Tomáš - bol to učiteľ hudby, svätý Peter, ako ho raz mama nazvala! Po toľkom alkohole Zuzana už zabudla ako ju opustil a viac sa jej neozval.
,,Pán učiteľ, čo tu robíte?" - kričala mu do ucha.
,,Prišiel som sa zabaviť!" - naklonil sa k nej a ich tváre a ľahko dotkli.
Stále ju držal za ruku, akoby sa bál, že mu ujde. Neuvedomila si, už stojí pri bare a popíja tequilu so svojim učiteľom, ktorý jej tak veľmi chýbal. Nevideli sa už dlho a ona sa naučila žiť bez neho. Myslela si, že to nepôjde, ale šlo to. Stáli pri sebe ako dvaja starí spolužiaci. Už sa nerozprávali o hudbe, ale smiali sa na oplzlých vtipoch, ktoré učiteľ sypal z rukáva. Potom si šli sadnúť do veľkých boxov, aby sa lepšie počuli. Peter ju držal okolo ramien ako svoju korisť a Zuzana už zabudla na tanečníka Tomáša, alebo ako sa vlastne volal.
,,Rozviedol som sa, to vieš a odišiel som do Bratislavy. Tu vyučujem klavír, ale len súkromne a spolupracujem na vydávaní cédéčiek. Je toho dosť, mám sa dobre." -začal rozprávať Peter.
,,Chodíte sem často?" - opýtala sa Zuzana.
Vôbec sa jej dnes večer nechcelo baviť tak formálne a už vôbec nechcela hovoriť o sebe.
,,Prečo mi vykáš? Sme predsa priatelia, či nie?" - usmial sa Peter a ukazovákom jej prešiel po líci.
Nesmelo sa usmiala a potom si potykali - bozkom! Keby vtedy nemala už dosť vysoké promile v krvi, určite by sa od hanby prepadla. Veď jej bol ako otec!
,,Som dosť unavená, viete ....teda, vieš, ja som tu prvý raz, ani veci čo mám na sebe, nie sú moje!" - ukázala na trblietavý top, ktorý jej odhaľoval mladé pevné prsia.
,,Chápem..." - učiteľ neodtrhol zrak z jej výstrihu.
,,Asi už pôjdem domov, som tu s kamarátkou, ale neviem, kde je." - Zuzana chcela vstať, ale on ju stiahol späť na mäkkú sedačku.
,,Nechoď, veď sme sa tak dlho nevideli!"
Neudržala sa na nohách a padla mu rovno na kolená. Peter ju hneď objal okolo pása a povedal:
,,Ty nič nevieš, však?"
Nechápavo sa na neho pozrela. Peter sa usmial a pokračoval:
,,Vždy si sa mi páčila. Keď si mi pred očami rástla, vedel som, že z teba bude nádherná žena...taká, akú vidím teraz. Myslel som, že raz, niekedy budeme spolu....ale ty si našla toho....toho Matúša!" - zaškrípal zubami.
,,Ale čo to má spoločné..?" - stále nechápala.
,,Miloval som ťa, Zuzana, po celý ten čas som ťa miloval!"
Keby v tej chvíli bola triezva, určite by sa mu vytrhla z náručia a utekala čo najďalej. Lenže ...
,,Peter....vďačím ti za to, čo dnes som. Bez teba by som nikdy nehrala! Dal si mi klavír, to pre mňa nikto neurobil. Si výnimočný muž.... ale nikdy som sa takto na teba nepozerala, ja neviem, čo ti mám na to..."  -   nedopovedala, lebo Peter jej na ústa vtlačil vášnivý bozk.
Musela sa zhlboka nadýchnuť. Začínalo jej byť nevoľno, už nechcela piť.
,,Si tak zvodná, tie tvoje krásne nohy..." - hladkal ju po stehnách.
Odrazu vstala a v hlave mala jediný cieľ - nájsť Janu a ísť domov. Tá však niekde zmizla a ani jej známi nevedeli, kde môže byť.
,,Predsa by sa na mňa nevykašľala!" - stále si opakovala Zuzana.
Vyšla po schodoch a už zacítila čerstvý vzduch. Oprela sa o múr a snažila sa triezvo uvažovať. Stretla učiteľa? Áno, stretla a nielen to - sedela mu na kolenách, obchytkával jej stehná a pobozkal ju! Nevedela si to usporiadať v hlave. Nemala však veľa času urobiť to, pretože Peter sa zjavil priamo pred ňou.
,,Kam si zmizla, Zuzka?" - odhrnul jej vlasy z tváre.
,,Peter, ja som zmätená, veľa som pila...."
,,To nič, dievčatko moje, poď so mnou, ja ťa dovediem domov."
Na čo bola všetka tá výchova a výstrahy pred nebezpečnými ľuďmi, keď Zuzana bez váhania prikývla a už šla ruka v ruke so svojim bývalým učiteľom hudby tmavými bratislavskými uličkami.
,,Celý ten čas som na teba myslel." - povedal.
,,Prečo si sa neozval? Prečo si sa vlastne rozviedol?" -  osmelila sa Zuzana a otvorene sa pýtala na všetko, čo jej napadlo.
,,Ty nevieš? Kvôli tebe som opustil ženu aj deti, len kôli tebe!"
Zastavili.
,,To myslíš vážne?" - Zuzana mu pozrela do očí.
Snažila sa zachovať chladnú hlavu, ale nešlo to, jazyk sa jej akosi zamotával. Určite by si bola spomenula, že vtedy žena opustila jeho, nie on ju.
,,Myslím, povedal som, že ťa milujem - stále. Zuzka, buď so mnou, chcem ťa!" - silno ju objal.
,,Prestaň, prosím ťa, neblázni!" - snažila sa mu vytrhnúť.
,,Čo sa deje, ešte stále si s tým neschopným idiotom?!" -  takmer vykríkol.
Urobila chybu, že povedala pravdu:
,,Nie som, už dávno nie."
,,Tak vidíš, my sme si predsa súdení..."   - bozkával ju na krku.
Neboli to nežné dotyky, cítila silu a hrubosť v jeho rukách. Spomenula si, ako na ňu počas hodín hudby kričal. Držal ukazovák na jej zápästiach a neustále ich naprával - raz boli nízko, inokedy vysoko, nikdy nedržala ruky správne.
,,Prečo si ma tak karhal?" – vykríkla.
,,Musel som ťa predsa naučiť hrať." - pozrel na ňu prekvapene.
,,Keby som tak nemilovala klavír, nikdy by som nedovolila, aby na mňa niekto tak kričal a ponižoval ma!" - pokračovala.
Cítila, ako to z nej vyšlo - nevyrieknutá zlosť. Bola to krása. Teraz už môže povedať všetko, čo si myslí!
,,Zuzka, každý učiteľ kričí, ale je to len v prospech veci, zabudni už na to!" - opäť jej bozkával krk.
Stáli na brehu Dunaja, okolo boli len stromy a lavičky. Až teraz si uvedomila, že išli nesprávnou cestou a sem ju zaviedol úmyselne. Ani nevedela ako, ocitla sa na lavičke, kde učiteľ Peter držal v ruke jej prsník a druhou rukou sa prebíjal cez priesvitné pančuchy. Vtedy sa prebrala :
,,Prestaň, šibe ti?! Veď si môj učiteľ!" - kričala.
,,Už dávno nie som, teraz som tvoj milenec!" - zašepkal.
V očiach mal výraz šialenca a Zuzana vedela, že má problém.
,,Keď si ma nechcela, prečo si ma zvádzala takýmto oblečením?! Pozoroval som ťa pri tanci, nevrav, že si nechcela sex!" - snažil sa ju vyzliecť.
,,Nie, prosím ťa, nerob to!" - slzy sa jej tisli do očí.
Pančuchy mala roztrhané a stiahnuté po kolená, cítila, ako sa jej tvoria modriny po silných stiskoch a snažila sa kričať. Na ústach mala jeho ruku - spomenula si na svoj prvý koncert. Vždy sa jej vybavili dve veci - vôňa Vianoc a JEHO ruka! Tá, ktorá ju držala počas prvého vystúpenia a doviedla na pódium. Vždy si na ňu spomenula, keď mala trému. Teraz jej tá ruka ničila život...Všetko ju bolelo a on neprestával. Spomenula si, ako hovoril jej rodičom, že na konzervatórium nie je pripravená, pretože vo veľkom meste by sa mohla ,,pokaziť“. Teraz jej ukázal, čo tým myslel. Dookola opakoval, že si za to môže sama a že ho nemala provokovať. Po nekonečných minútach bolesti nastalo ticho. Stroho oznámil, že už musí ísť a odišiel. Tak nečakane a potichu, ako prišiel. Od rieky bolo cítiť chlad. Ostala tam sama. Opäť ju zranil, ale tento krát bol jeho odchod vykúpením. Sedela na lavičke a nevládala ani plakať. Napravila si roztrhané oblečenie a pokúsila sa vstať. Všetko ju bolelo, chcela byť vo svojej internátnej posteli a spať. Možno, keď sa ráno zobudí, nič z toho nebude pravda.....Jana už ležala v posteli a ľahko chrápala. Robila to vždy, keď vypila viac alkoholu. Zuzana vzala uterák a šla pod sprchu. Voda tiekla prúdom, tak, ako jej slzy. V ušiach jej zvonil jeho hlas s výčitkou, že si za to môže sama. Nechápala, ako ho mohla mať rada – také zviera! Neustále ho mala pred očami. Ráno bolo zlé. Kruhy pod očami naznačovali, že Zuzana vôbec nespala. Jana sa zobudila na poludnie. Natiahla ruky pred seba a zívla:
,,Kam si včera zmizla? Všade sme ťa hľadali.....Nakoniec mi kamaráti povedali, že si odišla s nejakým chlapom....Tak čo, bolo niečo?“
Usmievala sa. Zuzane sa obrátil žalúdok, ale nemohla jej povedať, čo sa stalo – teraz ešte nie.
,,Áno, odišla, ale musela som sa ešte trochu prejsť, takže som prišla neskôr.“ – Zuzanu prezrádzal hlas, ale Jane bolo z alkoholu tak zle, že si to nemohla všimnúť.
,,No, som rada, že si sa bavila.“ – dodala na záver.
Zuzana veľmi dlho premýšľala, čo urobí. Zvažovala všetky možnosti, pretože situácia nebola jednoduchá. Neustále sa pristihla pri tom, že myslí viac na okolie ako na seba.
,,Ako by som mohla doma povedať, čo sa stalo? Aj keď som nikdy neklamala, nik by mi neuveril! Veď učiteľa poznajú ako ,,svätého Petra“, pomáhal, kde mohol. A s mladými študentkami pracoval dlho a nič sa nestalo – aspoň sa o tom nevedelo. A doma? Čo by mi povedali rodičia, keby zistili, ako som bola oblečená a kde som sa bavila? Povedali by to isté ako ON – mohla si za to sama! Mala by som ísť na políciu? Mala, ale ihneď som zmyla všetky stopy, cítila som sa taká nečistá.... Jana povedala, že ma s ním niekto videl odchádzať, možno by sme ho usvedčili....Lenže na to nemám silu, stáť pred súdom a znova otvoriť ten otrasný zážitok. Také poníženie! Nechcem vidieť jeho tvár! Už nikdy! Najlepšie bude, ak na to zabudnem a vrátim sa späť do života. Hovorí sa predsa, že čas všetko vylieči...“
Nasledovali dni, kedy sa nemohla na nič sústrediť. Akoby bol stál tu a šepkal tie odporné slová. Klavír milovala, ale vždy, keď na neho pozrela, uvidela JEHO ako stojí nad ňou a karhá ju. Nemohla hrať. Dva týždne sa nedotkla klavíra, abstinovala v škole a tento krát už aj Jana postrehla, že sa niečo deje.
,,Nechceš mi niečo povedať?“ – opýtala sa jej.
,,Čo také?“ – Zuzana pôsobila neisto, vôbec sa na Janu nepozrela.
,,Vidím, že sa s tebou niečo deje. Vyhýbaš sa škole a to nie je tvoj štýl.“
,,Je toho na mňa akosi priveľa, potrebujem si oddýchnuť. Nasadila som vysoké tempo a som vyčerpaná.“ – klamala Zuzana.
Jana sa síce uspokojila s touto odpoveďou, ale príliš jej neverila. Cez víkend Zuzana odcestovala domov. Musela sa veľmi pretvarovať, aby rodičia nepostrehli jej trápenie. Keď vstúpila do svojej izby a uvidela klavír, ktorý jej daroval pán učiteľ, chcelo sa jej zvracať. Ubehol už skoro mesiac, ale ona sa cítila stále ako na začiatku. Musela hrať na tom prekliatom klavíri, pretože rodičia by hneď vedeli, že sa niečo deje, pretože hrala vždy, keď prišla domov. Sadla si a zatvorila oči. Prsty jej hrali samé. Boli to skladby, pri ktorých sa rozcvičovala. Trvalo asi desať minút, kým otvorila oči a dívala sa na noty pred sebou. Musela hrať, veľa hrať, aby vybila ten hnev zo svojich útrob. Slzy jej tiekli po lícach, ale neprestávala. Cítila, ako z nej odchádza odpor, ktorý ju už mesiac zožieral. Bola to nekonečná chvíľa. Pred očami sa jej premietal rozhovor s Janou, kedy sa jej priznala, že sníva o staršom hudobníkovi, ktorý by jej rozumel...Mala si dávať pozor na to, čo si želá! Klavír jej pomohol – práve tá vec, ktorú by bez NEHO nemala.
,,Vybral si svoju daň, ten klavír mal privysokú cenu...“ – pomyslela si, keď vstala.
Od toho momentu sa postupne vrátila k hraniu. Už nemyslela na to, čo bolo, ale čo bude. V škole vybrali najlepších študentov, ktorí budú koncertovať vo Viedni – meste hudobníkov. Zuzana bola medzi nimi. Jana jej pomáhala baliť, pretože Zuzana mala byť preč niekoľko dní. Rakúska hudobná akadémia im zaplatila takmer celý pobyt, takže si pozrú aj školu. Bola to výnimočná skúsenosť, lebo do Viedne sa mohli dostať aj talenty zo Slovenska. Šepkalo sa, že profesori budú počas koncertov hľadať najlepších a tým ponúknu ročnú stáž na ich škole s vysokým štipendiom. To boli dvere do sveta, ktoré chcel každý otvoriť. Večer, pred odchodom, prišlo Zuzane zle. Strávila takmer celú noc v kúpeľni a ráno bola úplne vyčerpaná.
,,Asi si niečo zjedla.“ – zhodnotila Jana.
,,Asi, ....teda, určite, čo iné?“ – dodala Zuzana.
Autobus ich čakal pred univerzitou a vo Viedni boli za necelú hodinu. Pre Zuzanu to bol jej prvý výlet do zahraničia. Obdivovala staré historické budovy, očarila ju budova akadémie. Večer už mala koncertovať na podujatí venovanému veľkému hudobnému géniovi, W. A. Mozartovi. Cítila trému, ale už nevidela záchrannú učiteľovu ruku, ktorá jej vždy pomohla. Myslela na spánok, bola unavená a podráždená. Hrala viacero Mozartových skladieb. Ani nevedela kedy a už počula obrovský potlesk publika. Večer sa naozaj vydaril, ale keď už ležala v posteli na rakúskom internáte, bola šťastná. Druhý deň bol takmer rovnaký. Cez deň chceli študenti stihnúť všetky pamiatky a večer ich opäť čakal koncert. Zuzana sa opláchla studenou vodou a vyšla na pódium. Koncert sa konal vo veľkej hudobnej sále, diváci boli veľmi nároční. Obrovský potlesk sa opakoval, ale tento krát si ho Zuzana užila. Dokonca dostala aj kvety. Večer sa ostatní šli baviť, ale ona odkráčala na internát a hneď zaspala. V nedeľu jej zavolal profesor, ktorý bol s nimi a poprosil ju, aby prišla na akadémiu. Zuzana si zaplietla vrkoč, obliekla čierne nohavice a kabát a vyrazila. Vôbec netušila, čo od nej budú chcieť. Pri vchode nahlásila svoje meno a vrátnik ju odviedol do veľkej zasadačky. Tam ju privítal profesor a ostatní, neznámi rakúski učitelia.
,,Zavolali sme ťa , aby sme ti ponúkli ročnú stáž na tejto hudobnej akadémii.“ – oznámil jej s úsmevom profesor.
Nemohla sa nadýchnuť. Slzy sa jej tisli do očí, ale vzápätí ju oblial pocit šťastia.
,,Splnilo sa to! Všetko sa splnilo!“ – povedala si sama pre seba.
Ročný pobyt zahŕňal štúdium, prax, ubytovanie v luxusnom internáte školy, štipendium vo výške 2000 euro mesačne a samozrejme certifikát školy o absolvovaní ročného štúdia. Keďže Zuzana sa učila nemecký jazyk na gymnáziu, vedela sa dohovoriť. Bol to pre ňu šťastný deň. Okrem nej vybrali ešte jedného študenta, ktorého poznala zo spoločných prednášok. Keď sa vrátili do Bratislavy, Zuzana nabrala nový dych. Zavolala rodičom a tí od šťastia nemohli ani hovoriť. Na chvíľu zabudla na to, čo sa jej stalo a už sa v myšlienkach pripravovala na leto v Rakúsku. Bude sa totiž zúčastňovať aj letných koncertov, ktoré budú platené a tak nemusí na budúci rok zháňať brigádu. Pomaly prichádzali Vianoce a Zuzana s Janou sa rozlúčili. Každá bude tráviť sviatky doma. Zuzana pricestovala do rodnej dediny a keď vybaľovala svoje veci, uvedomila si, že už akosi dlho nemá menštruáciu.
,,To bude z toho vzrušenia.“ – pomyslela si.
Do izby vošla mama:
,,Zuzanka, chceme ti s otcom niečo povedať.“ – sadla si na kraj postele a čakala na otca, ktorý kráčal po schodoch.
Napokon si všetci sadli a otec povedal:
,,Vieme, že si šetríš na nový klavír, taký lepší, značkový. Chceme ti dať peniaze, myslím tým, že ti na neho doložíme. Chceme, aby si ho už na Vianoce mala doma. Pôjdeme do mesta a kúpime ho.“
Bola to radostná novina, hlavne preto, že ten ,,učiteľov“ bude môcť konečne dať preč. A tak sa aj stalo – vianočné koledy už rodina spievala pri novom majestátnom klavíri, ktorý im dodali na objednávku priamo domov.
,,Bol to vynikajúci rok,“ – predniesla prípitok mama-,, Zuzanke sa darí v škole, dostala výnimočnú príležitosť vo Viedni a máme nový klavír. Je to vzácne a musíme si všetkého vážiť a ďakovať.“
Potom sa napili. Len Zuzana nemohla prehltnúť, spomenula si totiž na október, ktorý bol naozaj ,,výnimočný“. Zdalo sa, že sa už všetko vrátilo do starých koľají, ale nebola to pravda. Zuzana vedela, že dlho nebude schopná cítiť lásku. Nevedela by zniesť dotyky na svojom tele. Nenávidela akékoľvek mužské ruky, nemohla sa na ne dívať. Rodičia sa spolu chceli odfotografovať a otec navrhol, aby si mu Zuzana sadla na kolená. Tak sa strhla, že skoro narazila do obrovského vianočného stromčeka.
,,Čo je, Zuzka? Veď si otcovi sedávala na kolenách...“ – nechápala mama.
,,Nechaj ju tak, má pravdu, veď už je veľká!“ – otec to zachránil.
Hneď po Vianociach mala Zuzana dostať ďalšiu menštruáciu. Pochopila, že je zle a zavolala Jane:
,,Nedostala som to...“ – oznámila potichu.
,,Čo si nedostala?“ – nechápala Jana.
,,No TO, nechápeš?!“ – znervóznela Zuzana.
,,To vážne? Ale veď pokiaľ viem, nikoho nemáš.....“
,,Nemám, ale ...“ – nemohla rozprávať.
V hrdle jej narástla veľká hrča.
,,Čo ale? Počuješ ma, si tam ?“ – Jana začula len tiché vzlykanie.
Zložila telefón a šla sa obliecť. Zistila si spoj do Zuzaninej dediny a už sedela v osobnom vlaku, ktorý síce šiel oveľa dlhšie ako rýchlik, ale iba on stál v malej dedinke. Nikdy u Zuzany nebola, ale hneď, ako sa na ňu opýtala, ľudia jej radi ukázali malý domček, kde bývala. Zuzana stála vo dverách a neverila vlastným očiam.
,,Ty si prišla?“ – objala Janu.
,,A čo som mala robiť ? Inak, k vám sa vôbec nedá dostať, je to tu Bohom zabudnutá osada!“ – obzerala sa okolo seba.
Jana pochádzala z Nitry, preto sa jej všetko zdalo malé.
,,Sme dedina, nie osada.“ – opravila ju Zuzana.
Rodičia sa potešili, že spoznajú Zuzaninu kamarátku, preto ju pozvali ďalej a ponúkli koláčmi. Neskôr sa šli poprechádzať a Zuzana vedela, že musí s pravdou von. Jana ju príliš dobre poznala, aby jej uverila, že s niekým chodí. Sneh im vŕzgal pod nohami a Zuzana so slzami v očiach vyrozprávala hrozný príbeh o tom, ako už nikdy nebude sama sebou. Jana zastala. Nezmohla sa ani na slovo. Obe hľadeli na seba a bez slova stáli uprostred malej dediny.
,,Je to moja chyba....“ – pozrela do zeme Jana.
,,Nie, nie je! To už nikdy nepovedz!“ – objala ju Zuzana.
,,Ale je! Nemala som ti nútiť tú minisukňu! Nemala som ti nič nútiť! Nemala som ťa volať von!“ – rozplakala sa na jej ramene Jana.
,,Už nikdy to nepovedz....“ – šepkala Zuzana.
Asi po hodine začali o tom rozprávať.
,,Mala si mi o tom povedať, myslela som, že si hovoríme všetko...“ – povedala Jana.
,,Nemohla som, pochop...“
,,A ja krava som si nič nevšimla! Myslela som, že si naozaj unavená...a potom si šla do toho Rakúska....to si už bola ok...“ – krútila hlavou Jana.
,,Nedostala som to už dva mesiace.“ – Zuzana posunula rozhovor ďalej.
,,Bola si u doktora?“ – opýtala sa Jana.
,,Ja....nikdy som nebola na gynekológii.“ – hanbila sa Zuzana.
,,Nikdy? Ako nikdy? Naozaj? No tak to musíš napraviť! Mala si tam utekať hneď, ako sa to stalo!“ – zamračila sa Jana.
Na to však upustila od prísneho tónu, pretože posledná vec, ktorú by Zuzana chcela teraz počuť, boli výčitky.
,,No, proste si tam mala ísť. Tak pôjdeme do Bratislavy, alebo k môjmu do Nitry a uvidíme, OK?“
,,Musím ísť čo najďalej odtiaľ.“ – súhlasila Zuzana.
Medzi sviatkami síce veľa doktorov nepracovalo, ale Jana nakoniec vybavila gynekológa v Bratislave a tak sa tam hneď na druhý deň ocitli. Bola to hra o čas, preto museli konať rýchlo. Doktor bol veľmi milý, Zuzane založil zdravotnú kartu a urobil prehliadku.
,,Ste v desiatom týždni tehotenstva.“ – oznámil.
Zuzana chcela odpadnúť. Zavrela oči, aby tú hroznú vetu nikdy nepočula. Lenže bola tu a vyrieknutá. Spolu s Janou sedeli v čakárni ešte asi pol hodiny, kým boli schopné vstať.
,,Čo teraz?“ – panikárila Jana.
,,Neviem.“ – pokrčila plecami Zuzana.
,, Pomôžem ti s peniazmi, ešte stihneš ísť na potrat!“ – chytila ju Jana za ruku.
Slovo ,,potrat“ Zuzana nemala rada. V kostole raz podpísala petíciu za zrušenie interrupcií. A teraz by mala ísť sama proti sebe?
,,Neviem, ja nechcem ísť na potrat! Veď je to vražda! Som veriaca, ako by som to mohla urobiť?“ – pozrela Zuzana vyčítavo na Janu.
Tá ju schytila za rukáv:
,,A čo chceš robiť? Myslíš, že tomu tvojmu slávnemu učiteľovi zavoláš a povieš mu, že s ním čakáš dieťa a on sa o teba postará?! Zabudni na to! A čo povieš doma? A ľudia u vás v dedine? Veď pre nich si ako Panna Mária! A čo škola? Myslela si na svoju kariéru?! Povedz, myslela?!“
Zuzane sa chcelo plakať. Vedela, že Jana má pravdu, ale zle sa to počúvalo.
,,To všetko chcem! Chcem dokončiť školu, chcem ísť do Viedne, to všetko chcem! Ale nechcem zabiť dieťa, ktoré za nič nemôže!“ - rozplakala sa.
Nevydržala taký nával emócií.
,,No, budeš si musieť vybrať...“ – dodala Jana.
Zuzana ležala na posteli vo svojej detskej izbe a premýšľala:
,,Všetko, na čom som pracovala, bude preč... Mám asi dva týždne na rozmyslenie a potom bude po všetkom! O takýchto veciach sa predsa nedá rozhodnúť! Život prichádza a ja ho musím prijať, tak ma to učili...Na druhej strane to bude moje najťažšie rozhodnutie v živote. Čo ak budem to dieťa nenávidieť? Veď to bude aj JEHO krv! Toho odporného človeka, ktorý ma dohnal až sem! Rozhodol o mojom živote! Prečo?!“
Čím viac nad tým premýšľala, tým viac nevedela, ako to skončí. Nemala už ani žiadne úspory, všetko dala na klavír. Vôbec nevedela, z čoho by uživila svoje dieťa.
,,A keď sa raz bude pýtať na otca, čo mu odpoviem? Že umrel, ako sa to bežne robí? Ako budem s tým pocitom žiť? Chcela som na všetko zabudnúť a odrazu sa to má so mnou ťahať po celý život?!“ – položila ruku na brucho.
Nemohla...čo by ako chcela, nemohla ísť na potrat. O pár dní zavolala Jane:
,,Začal nový rok a mňa budú čakať rôzne vyšetrenia, pôjdeš so mnou?“
,,Tak si sa rozhodla....povieš to v škole? Teraz už asi nepôjdeš to toho Rakúska, však?“ – v Janinom hlase bol smútok.
Vedela, že Zuzana je výnimočný talent a teraz to len tak zahodila. Nesúhlasila s tým, ale musela to akceptovať.
,,To všetko sa nejako vyrieši. Našim o tom zatiaľ nepoviem, v škole by to mali vedieť. Jani,....ja viem, že robím správnu vec. Keby som sa rozhodla pre kariéru, ako by som sa mohla pozrieť do zrkadla?“
Jana vzdychla:
,,Nuž, je to tak, ale obdivujem ťa.“
Onedlho sa kamarátky opäť stretli a Jana povedala:
,,Chcem ti niečo povedať, Zuzi. Ty vieš, že budem pri tebe stáť, nech sa deje čokoľvek, veď bez teba by som zo školy už dávno vyletela, ale jedno ti nikdy neodpustím – že si vtedy nešla na políciu. Určite by dnes ten hajzel sedel v base. Som si istá, že nie si jediná, ktorej to spravil!“
Zuzana prikývla:
,,Mala som ísť, ale aj tak by sa nič nezmenilo. Aj tak by som dnes bola tehotná, akurát by všetci vedeli, čo sa stalo. Takže ja si myslím, že som urobila dobre. Dnes nemusím nikomu vysvetľovať, kto je otec.“
Bolo na tom kus pravdy, ale učiteľovi Petrovi tak prešiel trestný čin, za ktorý pravdepodobne nikdy nebude odsúdený a pokojne môže šťastie pokúšať ďalej. V škole túto novinu prijali trochu rozpačito, ale ponúkli Zuzane náhradné ubytovanie pre študentov s deťmi. To bola dobrá správa, už len porozmýšľať, ako to povedať doma. Napriek tomu, že s rodičmi mala výnimočný vzťah, nedokázala im pozrieť do očí – tak veľa pre ňu obetovali a ona ich sklamala...Zuzane začala v januári škola a štvrtý mesiac tehotenstva. Keďže gynekológa mala v Bratislave, všetky vyšetrenia urobila tam. Povedala si, že ešte aspoň tento mesiac musí pred rodičmi utajiť. Nechodievala domov každý víkend, dokázala sa pomerne ľahko vyhovoriť. Stále bývala s Janou a tá jej vo všetkom pomáhala. Štúdium zatiaľ bez problémov zvládala, len jej chýbal nový klavír, na ktorom usilovne cvičila. Nemohla, aspoň zatiaľ sa nemôže doma ukázať. Február bol mrazivý, i keď v hlavnom meste nebolo veľa snehu. Zuzane pomaly rástlo brucho a svoje tehotenstvo nemohla viac utajiť ani pred ostatnými spolužiakmi. Snažila sa nevšímať si zvedavé pohľady a pracovala na tom, aby stále patrila medzi najlepších a dostávala štipendium. Na chodbe univerzity stretla spolužiaka, ktorý bol spolu s ňou vybraný na pobyt do Viedne.
,,Tak čo, ako sa máš?“ – pristavil sa.
,,Dobre a ty?“ – usmiala sa Zuzana.
,,No, vidím, že si už vybrala!“ – škodoradostne vyceril zuby namyslený študent.
Z tváre jej zmizol úsmev.
,,Mohli sme sa stretnúť na Viedenskej Akadémii, no ale vidím, že budeš mať iné starosti ako svoju kariéru....škoda, považoval som ťa za silnú konkurenciu.“ – otočil sa a odišiel.
Zuzany sa zmocnila zlosť aj smútok. Utekala na internát a tam sa zvalila na posteľ. Nemohla prestať plakať....
,,Nič som si nevybrala! Ja som to nechcela!“ – kričala do vankúša.
Ani netušila ako ju bude mrzieť, že premárni svoju šancu. Neskôr sa však upokojila a povedala si, že určite príde ešte niečo lepšie...Na konci februára Zuzane došli výhovorky, prečo na víkendy necestuje domov. Rodičia jej spravidla posielali peniaze na účet a takisto mala svoje malé príjmy z občasného doučovania, alebo príležitostných brigád, takže zatiaľ mala z čoho vyžiť. Lenže rodičia sa o svoju jedinú dcéru zaujímali viac, ako si myslela. Začali tušiť, že niečo nie je v poriadku a tak jedného dňa zavolala matka Zuzane:
,,Ahoj, dcérka, ako sa máš?“
,,Ahoj mami, dobre a ty?“ – telefonát Zuzanu prekvapil v nákupnom centre, kde práve bola s Janou.
,,To som rada, už sme sa o teba s otcom začínali strachovať.“  -   vyjadrila sa matka o svoje obavy.
,,Mami, všetko je v poriadku, len mám toho veľa, veď vieš...“
,,Ja viem, moja, veď práve preto ti volám. My s otcom vieme, že si zaneprázdnená školou a tak, takže sme ťa prišli pozrieť my ak ty teda nemáš čas...“
Zuzana zamrzla. Srdce sa jej rozbúšilo a nevedela, čo povedať. Po chvíli sa so strachom opýtala:
,,Kde ste?“
,,Čakáme ťa pred internátom, kedy prídeš?“ – vyzvedala mama.
Zuzana chcela ujsť veľmi ďaleko. V poslednom čase sa zmierovala so svojim osudom a začala svoju úlohu statočne prijímať a teraz toto – na to ešte nebola pripravená!
,,Raz to musíš urobiť.“ – povedala v duchu Jana.
,,Raz áno, ale prečo práve teraz?!“ – Zuzane padla hlava do dlaní.
,,Choď tam, teraz už je aj tak neskoro riešiť túto situáciu. Neboj, príjmu to...budú musieť.“ – snažila sa ju povzbudiť Jana.
A tak sa vybrali späť k internátu. Vystúpili s električky a pomaly kráčali pred hlavný vchod. Zuzana už z diaľky videla matku ako sa chytá za hlavu a otca ako zatína päsť, ale kráčala – už nebolo cesty späť. Zastavila pred nimi a v myšlienkach počula hudbu. Matkin krik premenila na noty, ktoré jej zneli v ušiach ako melódia a otcov rev bol ako barytón, ktorý hudbu dopĺňal. Po chvíli to stíchlo. Nastal plač – nekonečný matkin plač, ktorý nevedeli utíšiť. Asi po hodine sa dostala k slovu aj Zuzana.
,,Moje dieťa nemá otca.“ – zašepkala.
,,Každý má otca! Povedz mi kto to je a ja ho donútim, aby si ťa zobral....ruky mu dolámem!“ – škrípal zubami otec.
,,Moje dieťa nemá...“ – zopakovala potichu.
,,Dcéra moja, čo si to len urobila?! Čo o nás v dedine povedia?!“
To bolo posledné, čo Zuzana chcela počuť. Nič iné ich nezaujímalo, len ako budú vyzerať pred ostatnými!
,,Toto ťa trápi? Povedz, mama, toto je tvoj problém? Ja som sa rozhodla dobrovoľne a idem do toho – sama budem vychovávať dieťa! Rozumieš, sama! A teba zaujíma len to, čo o tebe povedia ľudia! Sklamali ste ma, obidvaja!“ – rozplakala sa a utekala do budovy.
Rodičia prišli za ňou na izbu. Tento krát už boli trochu zhovorčivejší.
,,Pochop nás, nič si nepovedala. Mysleli sme, že medzi nami je dôvera, vždy sme si všetko rozprávali.“ – začal otec.
,,Otec, aj ty pochop, nechcem sa baviť o otcovi. Podstatná som ja to malé.“
,,Dobre moja, ale ako chceš ďalej študovať? Nechceš hádam odísť zo školy? Toľko sme do toho za tie roky dali....“ – vstúpila do rozhovoru mama.
,,Nie, ja chcem školu dokončiť. Neviem, ako to bude fungovať, ale budem to musieť zvládnuť. Dali mi ubytovanie pre študujúcich rodičov.“
Zuzana sa snažila objasniť situáciu čo najjednoduchšie, aby ich upokojila, ale srdce jej prudko bilo. Vôbec si nebola istá, či to bude také jednoduché, ako to prezentovala.
,,Ako si to sama zvládla? Máš vôbec nejakého doktora?“ – mama si utierala slzy.
,,Samozrejme, neboj sa, mami, všetko je na dobrej ceste.“ – usmiala sa Zuzana.
Návšteva dopadla rozpačito, ale časom sa všetko určite utrasie. Najhoršie to bude u nich doma. Dedina je malá, klebety veľké. Zuzana bola odhodlaná bojovať za seba a svoje dieťa, ale v nestrážených chvíľach si uvedomila, kôli komu sa ocitla v tejto situácii a vtedy plakala a od nenávisti trhala vankúše. Do pôrodu ostávali necelé tri mesiace a Zuzana nevládala chodiť na všetky prednášky a aj niektoré skúšky si musela presunúť na budúci rok.
,,Už teraz je to ťažké a to som ešte ani neporodila.“ – sťažovala sa Jane.
Domov chcela prísť až s dieťaťom, preto ju rodičia navštevovali v Bratislave. Pomaly sa pripravovala na pôrod a sťahovanie. Jún bol od začiatku teplý a slnečný. Zuzana ležala v bratislavskej nemocnici a čakala na príchod dieťaťa. Bude to syn – iba jej a nikoho iného! Tak veľmi všetko prvé mesiace nenávidela, až kým neucítila prvé pohyby malého chlapčeka. Pôrod prebehol bez komplikácií, o pár dní už bola Zuzana doma. Tento krát šla domov – do rodnej dediny. Tam nikto netušil, že je tehotná, takže bola pripravená na najhoršie. Rodičia sa už nikdy neopýtali na otca, takže bola rada, že rešpektovali jej rozhodnutie. Po dedine sa rýchlosťou blesku roznieslo, že Zuzana prišla domov s dieťaťom. Netrvalo dlho a navštívil ju farár.
,,Nevedeli sme, že si sa vydala.“- začal.
,,Nevydala, otče.“ – povedala Zuzana a vzala na ruky svojho syna.
Farár si znepokojene utieral pot z tváre.
,,Ako teda budeš žiť?“ – pokračoval.
,,Tak, ako všetci ostatní. Tomáška prídem pokrstiť, ak s tým budete súhlasiť. Môj syn nemá otca, pán farár, ak sa na to pýtate.“
Zuzana bola pokojná, i keď vedela, že v dedine rozpútala peklo. Pomyslela si na Bratislavu, kde jeden nepozná druhého a bola rada, že ostane práve tam. Predpokladala, že ,,pána učiteľa“ už nikdy nestretne. Farár odišiel so zmiešanými pocitmi, ale nedal to najavo. Prisľúbil, že Tomáša pokrstí a potom sa rozlúčil.
,,Mama, nie je väčšieho šťastia ako držať svoje dieťa v náručí.“ – povedala Zuzana mame.
,,Áno, je celý po tebe, pozri, má tvoje oči.“ – usmiala sa mama.
Bolo to ťažké, ale Zuzana pomaly zabúdala na to, kto jej zničil život a spôsobil ťažkú traumu. Syn jej všetko vynahradil. Chvíľu hľadala v jeho tvári podobizeň toho násilníka, ale dívala sa na neho s takou láskou, že na to hneď zabudla. Rodičia jej boli veľkou oporou a neskôr ľutovala, že im o tehotenstve nepovedala skôr. Boli sklamaní, že im nedôverovala. Na nedeľnej omši farár kázal o zmysle a nevyhnutnosti rodiny a nebolo ťažké uhádnuť, prečo zaradil práve túto kázeň. Zuzana sedela v prvom rade so vztýčenou hlavou a cítila zákerné pohľady na svojom chrbte. Všetci v dedine ju milovali, ale keď vyšlo najavo, že dieťa počala s ,,neznámym“, nik si už nespomenul na jej vypomáhanie v kostole a anjelskú hru na orgáne. Stala sa pobehlicou – zo dňa na deň. Jej matka sa takisto cítila nepríjemne a rozhodla sa s tým skoncovať. Po omši sa pred kostolom tvorili skupinky poväčšine starých klebetníc, ktoré sa neponáhľali domov. Zuzanina mama pristúpila rovno k nim a povedala:
,,Dobre viem, čo vám nedá spávať! Ale jedno vám poviem – ak bude moja dcéra pociťovať nenávisť a klebety v tejto dedine, všetkých vás budem preklínať!“ – a odišla.
Touto vyhrážkou si zaistila pokoj. Obava z kliatby bola viac, než čokoľvek iné. Potom sa obe celou cestou len smiali. Otec strážil svojho vnuka a nemohol sa od neho odtrhnúť. Keď matka rozpovedala príhodu z kostola, smial sa aj otec a pochválil ju za odvahu. Rodina si našla opäť k sebe cestu a Zuzana vedela, že už ich nič nerozdelí. Leto bolo naozaj nádherné. Zuzana dostala od rodičov kočiar a tak mohla každý deň chodievať za dedinu, kde bola rozsiahla lúka a ticho. Tomášovi sa dostávalo veľa lásky, len niekedy jeho mama plakala, keď ju nik nevidel. Stále sa nemohla zmieriť s tým, že neodišla do Viedne. Hrala iba doma a zdalo sa, že Tomášovi sa hudba veľmi páči. Mohla celé dni hrať a on pokojne spal. Zuzana sa však zaprisahala, že nikdy z neho nebude klavirista! Prichádzal september a Tomášovi už boli takmer tri mesiace. Bolo treba uvažovať nad školou. Zuzane ostali dve skúšky, ktoré musela dobehnúť a tak jej na syna neostávalo príliš veľa času. Obidve napokon urobila, ale mala pocit, že len preto, lebo je stále doma a rodičia jej pomáhajú. Nevedela si predstaviť, ako bude stíhať obidve povinnosti. Na konci septembra sa so synom na rukách vrátila do Bratislavy. Nová ubytovňa jej sľubovala nový život. Kôli prednáškam si zaobstarala opatrovateľku, ale bola to len brigádna pracovníčka, ktorá strážila deti študentov. Väčšina však mala obidvoch rodičov a tak sa vedeli pri dieťati striedať. Zuzana bola na všetko sama. Nastúpila na šialený kolotoč, ktorého dôsledkom bolo totálne fyzické a psychické vyčerpanie. Aj keď bola v škole, nevedela sa sústrediť, neustále myslela na syna. Keď hrala, bola zmätená a často sa mýlila. Ďalším problémom boli financie. Nevládala kupovať stravu pre seba aj výživu pre syna, takisto opatrovateľka niečo stála a aj keď jej rodičia posielali, čo mohli, neustále mala hlad a Tomášovi nemohla kúpiť nijaké nové veci. Jana k nej prišla na návštevu a vtedy sa Zuzana rozplakala:
,,Nevládzem už ďalej! Všetko na mňa padá! Budem musieť odísť zo školy!“
Jana ju objala a povedala:
,,Škola sa dá dokončiť hocikedy, prvoradý je teraz tvoj syn, tak sa venuj jemu.“
Mala pravdu. Videla, že Zuzana výrazne schudla, mala neustále kruhy pod očami a celá sa triasla. Bol opäť november, keď Zuzana opúšťala svoju vysnívanú akadémiu hudby. Posledný rok stále plakala – za celý život nevyronila toľko sĺz ako posledný rok. Bolo toho na ňu veľa. Sedela vo vlaku domov, so sebou niesla kočiar a štyri tašky a vôbec nevedela, ako dôjde domov. Pred očami sa jej zahmlievalo. Keď vystúpila z vlaku, ovešala sa ťažkým nákladom a kráčala domov. Jej pohľad bol neprítomný a už nemala ani štipku sily, ktorá by ju udržala na nohách. Dlhé noci nespala, pretože Tomáš sa neustále budil a plakal, ráno utekala na prednášky a skúšky, poobede mala povinné hranie. Ak malý neplakal, po nociach sa učila. Kráčala po dobre známej ceste a odrazu tma – odpadla. Pribehli k nej nejakí ľudia a odniesli domov. Počula hlas matky ako ju ukladá do postele a plače.
,,Dcéra moja, ako sme to mohli dopustiť?! Už nikdy na teba nebudeme klásť také nároky, Bože daj, aby si sa pozbierala!“
Zuzana odpadla z vyčerpania a keď sa nepostavila ani na druhý deň, zavolali doktora.
,,Je dehydrovaná a dlhodobo vyčerpaná, vezmeme ju do nemocnice na pozorovanie a dáme jej infúzie, to v prvom rade.“ – oznámil doktor.
Zuzane tiekli do žíl vitamíny a ona len spala – dokázala spať aj dva dni bez toho, aby sa zobudila. Psychické trápenie ju dobehlo. Posledný rok bol pre ňu veľmi ťažký a lekári navrhli aj návštevu u psychológa. Len čo sa trochu pozbierala, už sedela na povestnom gauči u psychologičky. Staršia upravená žena mala v ruke Zuzaninu zdravotnú kartu a listovala v nej.
,,Čo tam chcete nájsť?“ – opýtala sa Zuzana.
,,Neviem, Vy mi povedzte.“ – povedala pokojne doktorka.
,,Neviem, čo chcete vedieť.“ – Zuzana bola odmietavá, nechcela o sebe hovoriť.
Žena však mala oveľa viac trpezlivosti, ako si Zuzana dokázala predstaviť a tak neupustila z konverzácie:
,,Povedzte mi o poslednom období.“
,,Nič zvláštne, odišla som zo školy, lebo som sa nevládala starať o syna a zároveň študovať. Potrebovala som si len oddýchnuť.“ – nasilu sa usmiala, dúfala, že návšteva čoskoro skončí a ona bude môcť odísť.
Jana ju naučila bojovať a skrývať city a to sa jej teraz hodilo. Doktor povedal, že zajtra bude môcť ísť domov. Chýbal jej Tomáš, slnko jej života.
,,Videla som ženy, ktoré spali ako Vy....“ – povedala psychologička.
,,Nechápem.“ – znervóznela Zuzana.
,,Viem, že je ťažké zdôveriť sa niekomu, koho vidíte prvý raz, ale skúste to..“ – vyzvala ju.
Zuzana sa už nepozerala priamo do očí, hľadela do zeme. Psychologička dokonale ovládala reč tela a preto vedela, že niečo skrýva. Obidve mlčali. Po chvíli doktorka oznámila:
,,Dám Vám tabletky na upokojenie, ak Vás prepadne úzkosť. Budete ku mne chodiť raz za dva týždne.“ – napísala recept a podala ho Zuzane.
,,A to len tak? Ani ste ma nevyšetrila.... ako viete, že mám...?“ – zastavila sa. Nechcela ďalej prezradiť, čo prežíva.
Musela s návštevami súhlasiť, bála sa, že by jej mohli zasahovať do výchovy dieťaťa. Keď už bola naspäť doma, premýšľala o svojej návšteve. Možno to nie je ani taký zlý nápad, pomyslela si. Už dávno potrebovala niekoho, pred kým nebude musieť skrývať svoje nočné mory. Zuzanina mama sa rozhodla pre dôležitý krok – odíde z práce na predčasný dôchodok a pomôže s výchovou vnuka. Spočiatku to Zuzana nechcela prijať, ale napokon usúdila, že je to nevyhnutné a tak onedlho ostali doma obidve. Prípravy na Vianoce im zabrali veľa času, ale Zuzana konečne trochu pribrala. Tomáško mal už pol roka, takisto rýchlo rástol a priberal. Začínal rozprávať, samozrejme jazykom, ktorému nikto nerozumel a vychádzali mu prvé zúbky. Všetko šlo ľahšie – mama i otec pomáhali, kde mohli a Zuzana mala opäť čas hrať.
,,Mami, mami!“ – kričala Zuzana nadšením, keď prichádzala domov z mesta -,, našla som si prácu! Nastupujem od januára!“
Od nového roka budem učiť na základnej umeleckej škole. Presne tam, kde som sama kedysi chodila. Chodby a triedy v nej síce vyvolali spomienky, ale nenechala sa odradiť. Potrebovala zarobiť peniaze pre syna a domácnosť. Absolvovala už dve návštevy u psychologičky, ale zatiaľ ju ,,nezlomila.“ Vianoce boli veselé, len niekedy sa Zuzana pristihla, ako zamyslene pozerá na klavír. Ak by som mala všetkým prejsť ešte raz, už by som to nezvládla, pomyslela si. Bol začiatok januára a Zuzana nastúpila ako učiteľka klavíra v umeleckej škole. Dostala hneď niekoľko žiakov a práca ju od začiatku bavila. Mama sa zatiaľ starala o Tomáša a otec chodil ďalej do práce. V umeleckej škole vyučovala najmä poobede a tak mala Zuzana dosť času na prípravu aj na syna. Zdalo sa, že život sa konečne uberá dobrým smerom....Tretia návšteva u psychologičky bola nudná. Vypytovala sa na Zuzanine detstvo, jej sny a túžby a zrejme hľadala pôvod jej psychickej lability tam.
,,Ste usmiata a vyzeráte vcelku šťastná. Lenže ja viem, že niečo pod tou maskou je. Nebudem na Vás naliehať, ale chcela by som Vám pomôcť. Všimla som si u Vás občasné trhnutie svalov, či už ruky, alebo nohy. To je následok skrytej nervozity. Neustále musíte zamestnávať ruky, máte nervózne nohy a to je dôvod, prečo mám o Vás obavy. Časom by sa to mohlo stupňovať. Prežila ste niečo traumatizujúce?“ – pozerala jej do očí.
Zuzana mlčala. Uvedomila si, že naozaj nevie pokojne sedieť, ťažko sa sústredí a často je podráždená. Naozaj nebola stále taká? Nie, nebola.
,,Pozrite, lieky, ktoré som Vám dala, potláčajú úzkosť, ale nie sú riešením. To čierne mračno musí von, inak Vás to zaživa zožerie...“ – dodala.
Zuzana ďalej mlčala.
,,Na Vašej prvej návšteve som Vám povedala, že som videla ženy spať tak ako Vás. Tie ženy boli týrané a keď sa ocitli v bezpečí, ako napríklad v nemocnici, bez prestávky spali. Cítili, že sa im tu nemôže nič stať a to sa prejavilo práve spánkom.“
Zuzana sa hanbila, nechcela, aby si o nej hovorili ako o týranej žene! Osmelila sa:
,,Nebola som týraná, prosím, nemyslite si to. Bola som nevyspatá a vyčerpaná, verte mi!“
,,Dobre teda, verím Vám.“
Slová ,,verím Vám“ priniesli Zuzane nečakané uspokojenie. Pochopila, že práve to potrebovala. Celý ten čas neprehovorila, lebo sa bála, že jej nik neuverí, ale psychologička povedala – Verím Vám! Akoby jej spadol kameň zo srdca.
,,Veríte mi? Nech poviem čokoľvek?“ – opýtala sa.
,,Áno, verím Vám nech poviete čokoľvek.“ – prikývla.
,,Aj keby som povedala, že mi osud spečatil človek, ktorého budem do smrti nenávidieť?“
Opäť prikývla.
,,Existuje prísaha, podľa ktorej nesmiete vyzradiť pacientovo tajomstvo, dodržíte ho?“ – Zuzana cítila, že to musí urobiť a takisto kalkulovala s tým, že sú v miestnosti sami, takže nič by jej nedokázala.
,, Asi tak pred rokom...“ – tá veľká hrča v krku bola späť.
,,Zuzana, povedzte, čo sa stalo pred rokom.“ – naliehala psychologička.
,,Pred rokom v októbri sme ...teda som, akoby som to...“ – zakryla si tvár dlaňami, aby to mohla vysloviť.
,,Znásilnili ma..“
Nastalo ticho. Psychologička možno čakala nejaký nepríjemný zážitok, ale takúto správu asi nie. A možno čakala ešte niečo horšie. Zhlboka sa nadýchla:
,,Znásilnili Vás a ostala ste tehotná?“
Zuzana prikývla. Doktorka psychológie Dana Múdra, mala síce múdre meno, ale v tomto momente naozaj netušila, čo povedať. Ľutovala ju a obdivovala. Už sa nečudovala, prečo Zuzana stále zamestnáva ruky, pretože je neustále nervózna. Chvíľu sa aj čudovala, že ešte nie je na liekoch, alebo neprepadla alkoholu.
,,Statočné dievča.“ – povedala potichu.
Zuzana si odkryla tvár a pozrela na doktorku.
,,Vie o tom niekto?“ – pokračovala, aby zakryla rozpaky z predchádzajúcej vety, ktorú ani nechcela vysloviť.
,,Len moja najlepšia kamarátka, bola moja spolubývajúca.“
,,Predpokladám, že si nebola na polícii, alebo niekde inde...“
Zuzana zavrtela hlavou.
,,Myslíš, že bolo správne nechať tento čin nepotrestaný?“
Zuzana čakala túto otázku.
,,Ja neviem....nechcela som, aby môj syn za to trpel.“
Doktorka Dana prikývla.
,,Odišla si kôli tomu zo školy, život sa ti od základov zmenil. Ako sa cítiš teraz?“
Zuzana si vzdychla:
,,No, teraz mi už pomáhajú rodičia, ale vtedy to bolo peklo. Dlho som tehotenstvo tajila, nebolo to fér voči mojim rodičom.“
,,Zuzana, uvedomuješ si, že tvoj syn bude s tebou celý tvoj život a nikdy nebude poznať otca?“ – psychologička mala odrazu viac otázok ako Zuzana dokázala uniesť.
,,Nechajme si niečo aj na budúcu návštevu čo poviete?“ – usmiala sa Zuzana.
Doktorka okamžite prestala a napokon si uvedomila, že Zuzane začala tykať a tak ukončila ich tretiu návštevu. Na ceste domov si Zuzana premýšľala, či neurobila chybu, pretože si vôbec nebola istá, do akej miery môže doktorke dôverovať. Prešiel asi mesiac od poslednej návštevy a Zuzana sa opäť ocitla na ,,psychogauči“.
,,Zuzana, premýšľala som o Vás.“ – začala psychologička.
,,Áno? A na čo ste prišla?“ – bola zvedavá Zuzana.
,,Myslím, že to nemôžete nechať len tak. Povedzte mi o tej udalosti viac.“
,,Ja už nechcem, prepáčte. Trvalo dlho, kým som vôbec mohla spať, ja to už nechcem nanovo otvárať!“ – zdráhala sa .
,,Zuzana, takýto zážitok je veľmi traumatizujúci a málokto si s tým poradí sám. Dovoľte mi pomôcť Vám. Je taká skupina...“
Keď Zuzana počula slovo ,,skupina“, neudržala sa:
,,Sľúbila ste mi, že to ostane medzi nami! Nemala som Vám nič hovoriť!“
,,Sadnite si, prosím Vás, len ma vypočujte.“
Zuzana sa napokon upokojila a sadla si.
,,Existuje skupina žien, ktoré zažili to, čo Vy. Rozhodli sa vrátiť do života a prehovoriť. Sú to anonymné skupiny, len pár žien...“
,,Chcete, aby som tam šla? Ja ale nebudem hovoriť o tom, čo sa mi stalo? Ja si totiž za to môžem sama!!“
Psychologička vedela, že to bude horšie, ako čakala. Najťažšia forma depresie z takého zážitku je, keď si obeť vsugeruje vinu.
,,Zuzana, to nie je Vaša vina! Stali ste sa obeťou, nie strojcom! Spamätajte sa!“
,,Nič neviete, nebola ste tam!“ – Zuzane sa v mysli premietal film z toto osudného večera a prišlo jej zle.
Začínalo byť jasné, že Zuzana sa už ku doktorke nevráti a tak to psychologička riskla:
,,Ak sa teraz zdvihnete a odídete, navždy zahodíte šancu na spravodlivosť.“
Zuzana pozrela von oknom:
,,Bol to môj učiteľ. Milovala som ho z celého srdca, bol mi ako otec.“
,,Nedá sa žiť s takým bremenom. Skúste sa len zdôveriť, to je všetko. Sľubujem.“ – navrhla opatrne doktorka.
,,Raz...iba raz som sa šla zabaviť a on si ma tam našiel. Mlčím, lebo kamarátka ma vtedy obliekla ako šľapku a on povedal, že som tým provokovala.....“
,,Tomu predsa ani sama neveríte, Zuzka. Ten človek Vás hrubo zneužil a aby zakryl pocit viny, hodil ho na Vás. To násilníci robia, ale nie je to Vaša vina.“
Zuzana mlčala.
,,Nie je to Vaša vina, nikdy nebola a nebude, rozumiete?“ – zdôraznila doktorka.
,,Možno máte pravdu, ale mňa to tak poznačilo....“ – Zuzane sa chcelo plakať.
,,Mal by niesť následky svojho konania. Ten človek je zlý a možno ste nebola ani prvá ani posledná. Povedala ste, že to bol učiteľ, uvedomujete si, koľko dievčat s ním prichádza do styku?“
,,Bojím sa o tom hovoriť....“ – utierala si slzy Zuzana.
,,Chápem, že do toho nechcete zaťahovať rodičov a políciu, ale nejaké riešenie predsa musí existovať.“
,,Nikdy mu to neodpustím! Stratila som pre neho všetko!“ – nanovo sa rozplakala.
Vedela, že takto by nemala hovoriť, pretože má syna, ktorého získala, ale všetko ostatné stratila...
,,Možno by bolo dobré dať aspoň anonymné upozornenie škole, kde učí..... a takisto od neho vymáhať výživné.“ – uvažovala doktorka.
,,To všetko by ale znamenalo, že by som sa musela verejne priznať a to nikdy neurobím. Nechcem uškodiť synovi a rodičom, aj tak si už so mnou prežili dosť.“ – odmietla Zuzana doktorkine návrhy.
,,Porozmýšľajte o tom, aj rodičom by sa určite uľavilo, keby vedeli, kto je otcom."
,,Ja od neho nič nechcem! Vyžili sme doteraz, prežijeme aj potom!“
Doktorka si vzdychla:
,,Ja Vás predsa chápem, ale nemôže to ostať bez následkov. Ten chlap by mal za to zaplatiť a hlavne by už nikdy nemal učiť!“
Bola v ťažkej situácii – najradšej by totiž utekala na políciu a našla toho úchyla, ktorý zneužíva študentky a zatvorila ho na doživotie. Tajomstvo medzi lekárom a pacientom však muselo byť silnejšie...Zuzana neskôr premýšľala o rozhovore s doktorkou. Už k nej nemusela chodiť, nikto ju nekontroloval, ale cítila sa lepšie. Doktorka mala pravdu – keď ,,to“ vyslovila, uľavilo sa jej. Myslela si, že najhoršie rozhodnutie v živote má už za sebou, ale nebolo to tak. Najťažšia vec sa práve vynárala – pochovať krutý zážitok a naďalej potichu tŕpnuť, aby sa o tom nik nedozvedel, alebo vyjsť na svetlo sveta a postaviť sa tvárou v tvár pravde? Zuzana chodila ako bez duše. Zvažovala a premýšľala, ako bude žiť. Už mala dosť skrývania sa, lebo tak sa cítila, akoby ona niečo zlé urobila. O niečo neskôr zavolala psychologičke Dane a dohodla si stretnutie.
,,Nechcem ísť k nijakej skupine, chcem rozprávať s Vami.“ – kládla podmienku Zuzana.
,,V poriadku, som tu pre Vás. Čakala som na Váš telefonát.“ – usmiala sa.
Tento krát nesedeli v ambulancii, ale ako staré priateľky – v nákupnom centre pri káve.
,,Som rada, že sme tu, cítim sa pohodlnejšie.“ – usmiala sa aj Zuzana.
Potom jej rozpovedala príbeh o tom, ako začala hrať na klavíri, vyhrávať súťaže, študovať na vysokej škole a ako sa jej sen v okamihu rozplynul. Doktorka počúvala a súhlasne prikyvovala. Keď skončila, nasypala si cukor do kávy a odkašľala si:
,,Je to veľmi silný príbeh, neviem si ani predstaviť, aké to musí byť pre Vás ťažké. Od začiatku som cítila, že potrebujete pomoc a preto som aj tu.“
Zuzana sa rozhodla zdôverovať jej. Bola rada, že sa mohli stretnúť mimo ordinácie, pretože to znamenalo, že je pre ňu viac ako len pacient.
,,Odvtedy žijem ako na ihlách. Tomáško začína byť hyperaktívny, myslím, že je to následok stresu v tehotenstve.“ – dodala Zuzana.
,,Viem si predstaviť, že ešte pred nedávnom ste bola nevinná mladá slečna so zapleteným vrkočom a odrazu sa z Vás stala silná žena bojovníčka.“ – povedala doktorka.
Ani netušila, akú mala pravdu.
,,Ak poviem, kto to je, čo s tým urobíte?“ – opýtala sa Zuzana.
,,V prvom rade upozorním školu, aby si ho preverila. Možno už mal v minulosti problémy, ale školy si to väčšinou neoverujú. Takisto by bolo treba upovedomiť políciu, že existuje podozrenie, mám kontakty na pracovníčky, ktoré sa venujú týraným a zneužívaným deťom....“
Zuzana ju prerušila :
,,Lenže ja už nie som dieťa, som predsa plnoletá.“
,,Ja viem, ale povedala ste, že je učiteľ. Pracuje teda s deťmi, či nie?“ – opýtala sa doktorka.
,,To áno, ale pokiaľ viem, má len súkromných študentov.“
,,Tým horšie, pretože nemá svedkov.“
Zuzana prikývla. Uvedomila si, že naozaj mala niečo urobiť, pretože možno aj teraz niekoho znásilňuje a smeje sa, lebo vie, že mu to prejde!
,,Hajzel!“ – vykríkla Zuzana odrazu a buchla po stole.
,,Tak mi povedzte, kto to je.“ – dodala doktorka.
,,Volá sa Peter Stoch, hudobník a pán učiteľ v jednej osobe.“
Doktorka si zapísala meno a s tým sa aj rozlúčili. Zuzana sa napriek tomu bála, aby to všetko ,,neprasklo“ a tak po nociach nemohla spávať. Myslela na rodičov, ktorí by to určite neprežili a na syna, ktorému by sa posmievali. Vôbec si nebola istá, kam až by zašli následky a tak dúfala, že všetko bude v poriadku. Na druhej strane totiž myslela na ostatné dievčatá, ak nejaké sú a ich strach z hodín klavíra...Onedlho doktorka Múdra zavolala:
,,Zuzka, mám pre Vás nové informácie v našej veci.“
Zuzana bola rada, že to nazýva ,,našou vecou“ a hneď utekala za doktorkou do jej ordinácie.
,,Posaďte sa.“ – ukázala na kreslo oproti nej.
Upravená doktorka sedela za stolom a niečo podpisovala. Potom odložila papiere do stolíka a povedala:
,,Ešte predtým, než začnem, musím vedieť jednu vec.“
Zuzana prikývla.
,,Všetko, čo ste mi minule povedala je pravda, áno? Všetko do bodky, každé slovo je fakt. Chcem vedieť, či to nie je len pomsta za neopätovanú lásku, alebo niečo podobné.“
Zuzana sa zamračila:
,,Nikdy som neklamala! Nikdy! Len o tejto veci som stále mlčala, ale nikdy som neoklamala! Nenávidím lož!“
,,Dobre teda, len som to potrebovala počuť.“ – dodala doktorka.
,,Prečo o mne pochybujete? Kiežby som si takú vec vymyslela!“ – Zuzana bola sklamaná.
,,Potrebovala som to vedieť. Ja Vám predsa verím. Medzi nami je dôvera, nemusíte sa báť. Už sa to nikdy nebudem pýtať, platí?“ - usmiala sa Dana.
,,Dobre teda, budem veriť aj ja Vám. Veriť, že mi veríte....“- dodala Zuzana.
,,Meno, ktoré ste povedala, mi nič nehovorilo. Pravdupovediac, do hudby sa nevyznám a ani hudobníci mi nie sú známi. Lenže ako sa zdá, Peter Stoch je slávnejší, než som si myslela. Je rozvedený a pracuje v nahrávacom štúdiu. Býva v Bratislave a na svoje dve deti riadne platí alimenty. To by ale nebolo nič zaujímavé, ale dopočula som sa, že ho manželka opustila, pretože mala podozrenie, že zneužíval bývalú študentku. Predtým totiž bývali v Bratislave a tam vyučoval súkromne klavír. Keď ho manželka začala podozrievať z nevery, na dôkaz lásky sa rozhodol, že sa presťahujú. Podľa mňa sa chcel len na nejaký čas ukryť, preto prišiel do nášho mesta. Nie je to tu veľké, ale ani príliš malé. Vidíte, ja som o ňom nikdy nepočula, aspoň si nespomínam. Ale to nebol koniec – po určitom čase začal opäť cestovať do Bratislavy a tam pravdepodobne obťažoval svoju bývalú študentku. Tá práve končila konzervatórium. Manželka to zistila a definitívne od neho odišla. Potom mu už nič nestálo v ceste. Po šiestich rokoch sa vrátil do hlavného mesta....“
,,Nemôžem tomu uveriť. Mal u všetkých takú dôveru, nikomu by nenapadlo preverovať ho...“ – krútila hlavou Zuzana.
Už pochopila, prečo o rodine nikdy nerozprával a prečo tak často cestoval do Bratislavy. Vraj chodil dohadovať vystúpenia!
,,Telefonovala som s jeho bývalou ženou a tá mi poskytla informácie o tej žiačke.“ – dodala doktorka.
,,Nepovedala ste jej o mne, však?“ – vystrašila sa Zuzana.
,,Nie, samozrejme, že nie. Povedala som jej, že zháňam informácie o jeho bývalých žiačkach pre jeho odporúčania na učiteľskú pozíciu. Tá mi s radosťou dala kontakt aj na Vás. Asi čaká, či niekto prehovorí....“
,,Myslíte, že tie žiačky zneužíval?“ – opýtala sa nesmelo Zuzana.
Doktorka pokrčila plecami:
,,Neviem, ale ak áno, musíme s tým niečo urobiť.“
O týždeň sa Zuzana opäť stretla s doktorkou.
,,Stretla som sa s Idou, tak s volá bývalá študentka, o ktorej sme hovorili.“
Doktorka Dana podala Zuzane fotografiu, kde bola neznáma Ida s učiteľom. Zuzanina tvár okamžite naznačila, že ide o toho istého človeka. Hneď, ako ho zbadala, zavrela oči. Už nikdy ho nechcela vidieť!
,,To mi dala ona. Aby ste sa na to pozrela.“ – dodala psychologička a vložila si fotografiu do kabelky.
,,Je to on.“ – prikývla Zuzana.
,, Najprv mi tvrdila, že to bol vynikajúci učiteľ. Vraj ani nebral peniaze za súkromné hodiny. Lenže mne na tom niečo nesedelo. Opýtala som sa, či sa stretávajú aj v súčasnosti a ona mi rozpačito povedala niečo o malom meste, starostlivých susedoch a tak ďalej. Myslím, že za ňou chodí.“
,,Je predsa dospelá, či nie?“
,,Áno, ale prezradila, že sa s priateľom rozišla pred rokom.“
,,No a?“ – nechápala Zuzana.
,,Predsa ste povedala, že žiarlil na Vášho bývalého priateľa.“
,,Áno, možno ju k tomu donútil.“
,, V každom prípade vie, komu sa venuje teraz. Povedala mi, kde ho nájdeme a koho vyučuje. Samozrejme, súkromne.“
Zuzana sa zľakla:
,,Počkajte, povedala ste, že nájdeme?!“
,,Mali by sme sa s ním stretnúť.“ – dodala doktorka.
,,Nie, v žiadnom prípade!“
,,Som si istá, že to isté urobil aj Ide a možno práve teraz zneužíva ďalšie dievča....“
,,Nie, povedala som, že ho nechcem vidieť!“ – uzatvorila Zuzana.
,,Teraz to už nesmieme vzdať! Čím viac budeme vedieť, tým skôr ho usvedčíme!“
,,Ja som nikdy nepovedala, že pôjdem svedčiť!“ – nahnevala sa Zuzana.
,,Dobre teda, navrhnem Vám ešte jednu alternatívu – dohodnem stretnutie s Idou.“
,,A načo?“- nechápala Zuzana.
,,Uvidíte, len prosím súhlaste.“
Zuzana nevedela, čo tým doktorka sleduje, ale napokon súhlasila. Takisto sa dohodli, že budú opatrné v ,,odkrývaní pravdy“. Keď nastal deň stretnutia dvoch bývalých študentiek zvrhlého učiteľa, bola Zuzana veľmi nervózna. Čakala v ordinácii doktorky, ktorá kdesi odskočila. Nebola si istá, či robí správnu vec. O chvíľu sa vo dverách zjavila postava – vysoká tmavovlasá žena, o čosi staršia od Zuzany, sa slušne opýtala, či je tu ordinácia doktorky Múdrej. Zuzana prikývla, bolo jej trápne. Vtom prišla aj samotná doktorka a zachránila situáciu:
,,Poďte, sadnite si u mňa.“ – milo sa usmiala a ponúkla Ide kreslo vedľa Zuzany.
,,Toto je Zuzana, o ktorej som Vám rozprávala.“ – povedala.
Zuzana sa zamračila, vôbec netušila, čo mohla doktorka o nej prezradiť. Nikomu nedôverovala! Ida súhlasne prikývla.
,,Som Ida, teší ma. Pani doktorka hovorila, že máme spoločného známeho.“ – neznáma žena sa otočila k Zuzane.
Spoločný známy je dobré spojenie, hlavne nech sa tu nevysloví jeho meno, pomyslela si Zuzana.
,,Teší ma.“ – odpovedala chladne Zuzana.
,,Toto stretnutie by malo objasniť veľa vecí, preto dúfam, že budeme hovoriť otvorene a tento rozhovor neopustí túto miestnosť.“ – navrhla doktorka a pokračovala –
,, mali by sme sa porozprávať o učiteľovi, ktorý si najprv získal dôveru a potom ju kruto zneužil. Poznáte ho obidve dobre, preto nebude problém povedať viac.“
Nastalo ticho. Obidve ženy mali svoj kríž a ten si poctivo nieslo už nejakú dobu. Nebolo ľahké vysloviť svoje trápenie.
,,Zuzana....“ – vyzvala ju doktorka.
Tá si nahlas vzdychla. Už nechcela zatĺkať, vďaka doktorke pochopila, že bola obeťou a nie vinníkom.
,,Učil ma dlhé roky, dokonca mi daroval aj prvý klavír. Potom sa odsťahoval do Bratislavy a o pár rokov sme sa stretli, náhodne.“
Ida mlčala a prikývla. Na rade bola ona.
,,Učil ma od malička, po čase som nemusela platiť za hodiny, vraj som bola veľký talent, preto ma učil zdarma. Potom sa to stalo......mala som len dvanásť!“ – Ida sa nemohla nadýchnuť.
,,Zneužil ťa?!“ – Zuzana sa zdesene opýtala.
,,Nie tak celkom.....povedal, že keď vyrastiem, vezme si ma za ženu. Potom mi pohrozil, že ak nebudem dovtedy panna, zabije ma!“
Zuzane sa ťažko dýchalo. Vlastne mala obrovské šťastie, že nič neurobil celé tie roky....
,,Čo ste urobila, povedzte, prosím.“ – vyzvala ju doktorka.
,,No, povedala som to rodičom. Tí šli hneď za ním a otec mu jednu natiahol. Potom som už k nemu nešla a on sa krátko na to odsťahoval.“
Možno, keby sa to stalo vtedy, utekal by hneď za rodičmi, ako to urobila Ida, pomyslela si Zuzana.
,,Lenže....“ - pokračovala doktorka.
Ida prikývla:
,,Lenže potom sa vrátil. Končila som strednú školu a on ma jedného dňa čakal po vyučovaní. Správal sa, akoby sa nič nestalo. Zavolal ma na kávu, aby sme sa porozprávali. Odmietla som. Povedala som mu, že ak ma ešte raz vyhľadá, zavolám na políciu.“
,,A čo urobil on?“- opäť zasiahla doktorka.
,,Smial sa. Povedal, že aj tak by mi nikto neuveril..... potom ma nechal na pokoji, ale strach z neho už nezmizol. Nikde som nechodila sama. Nemohla som nič robiť, veď sa ma ani nedotkol...“ – Ida pozrela na obidve ženy sediace oproti nej, akoby čakala tichý súhlas.
,,Čo bolo ďalej?“ – opýtala sa doktorka.
,,Z času na čas som ho vídavala, ale ku mne sa už neodvážil. Len niekedy postával na ulici a pozeral na mňa. Väčšinou na mňa striehol pri škole. To už som ale chodila na vysokú školu. Klavír som nechala, študovala som ekonomickú univerzitu.“
,,Takže celý ten čas Vás sledoval?“ – opýtala sa doktorka.
,,Áno, dá sa to tak povedať.....potom sa však do Bratislavy vrátil natrvalo....bývam a pracujem v Bratislave. Našla som si priateľa, ale nebývali sme spolu. Raz večer, keď som sa vracala z práce, Peter ma čakal na schodoch pred bytom. Povedal, že sa prišiel porozprávať. Bol milý a ani neviem, prečo, pustila som ho dnu. Bola som taká unavená, že som nevládala rozmýšľať.....prišiel si po peniaze. Chcel, aby som mu zaplatila za ten čas, čo ma vyučoval.....samozrejme, nemala som takú sumu a tak mi navrhol, aby som to splatila inak......“   – Ida náhle očervenela a doktorka ju prerušila.
,,Nemusíte ďalej hovoriť.“
Ida prikývla.
,,Potom som si ostrihala vlasy, mala som dlhé blond...myslela som, že potom mi už dá pokoj. Vyhrážal sa, že ak o tom niekomu poviem, pôjde za priateľom a mojimi rodičmi. Viete, moji rodičia ho mali strašne radi, nechcela som..... a s priateľom sme práve začínali vzťah, neviem, či by mi uveril...jednoducho som to nechala tak.“
Doktorka ale mala pochybnosti, či Ida hovorí pravdu:
,,A ako je to teraz?“
,,Hm...no, nijak.“ – klamala Ida.
,,Prečo ste sama?“ – pokračovala doktorka, ktorej neušiel žiadny detail z Idinho rozprávania.
,,Dobre, teda...vyhrážal sa mi neskôr. Povedal, že musím nechať priateľa, lebo len on môže byť so mnou.“
,,Čo si urobila?“ – opýtala sa tento krát Zuzana.
,,Pod nátlakom som ho nechala.....už rok za mnou chodí.“
,,Rok ťa zneužíva?!“ – vyletela Zuzana z kresla.
,,Nie tak celkom....začal mi dávať peniaze na byt...niekedy.“
,,Takže chcete povedať, že s ním máte vzťah?“ – opýtala sa doktorka.
,,Neviem...on povedal, že som si za to mohla sama, vraj som bola príliš krásna...“ – dodala Ida a neustále hľadela do zeme.
Zuzana pozrela na doktorku a až teraz pochopila, aká bola hlúpa. Po celý ten čas si myslela, že to všetko sa stalo vďaka jej výstrednému oblečeniu a teraz pred ňou sedí žena, ktorá sa nechá zneužívať celý rok! Zuzana bola na rade so svojim príbehom, ale musela byť opatrná, aby nevyzradila všetko.
,,Mňa ten sviniar zneužil raz a to na diskotéke! Nebola som ho udať, ale teraz vidím, že to bola veľká chyba!“ – rozčúlila sa Zuzana.
,,Myslím, že on sa zameriava na dievčatá s chudobnejších vrstiev, kde ponúkne svoju pomoc, aby si získal dôveru. Tým si zaistí, že aj keby žiačka prehovorila, nik by jej neuveril.“ – uvažovala nahlas doktorka.
,,Čo budeme robiť?“ – prerušila ju Zuzana.
Ida stále pozerala do zeme.
,,Ida, ak máš v sebe aspoň štipku hrdosti, pôjdeš ho udať!“ – vyzvala ju Zuzana.
,,Sama nepôjdem. Ja som si už za ten rok aj zvykla....“ –  dodala.
,,Zvykla?! Si krásna mladá žena, nechceš si život zariadiť podľa seba? Dokedy budeš učiteľovi stále po ruke?!“ – Zuzana sa od nervozity triasla.
,,A prečo si ho neudala ty?“ – opýtala sa jej Ida.
Doktorka mlčala. Rozhodnutie ponechala na Zuzane.
,,To, že ma zneužil, nebolo všetko. Mám syna.....“ – povedala Zuzana.
Ida konečne dvihla zrak a pozrela na Zuzanu. Mlčali.
,,Viem, koho učí teraz. Má ich viac, ale jednu žiačku zbožňuje....“ – povedala Ida a stále pozerala Zuzane priamo do očí.
Zuzana vedela, že budú potrebovať aj jej pomoc a tak sa rozhodla po druhý krát – pôjde s pravdou von! Keď si vypočula Idu, rozhodla sa, že Peter Stoch musí pykať! Posadila si rodičov do kuchyne a naliala si domácu pálenku. Nikdy predtým to neurobila, ale teraz musela. Tekutina jej rozpálila hrdlo a tak to z nej vypadlo.
,,Vyspala si sa s učiteľom?!“ – otec buchol po stole.
,,Nie tak celkom, otec. Ona ma znásilnil.“- hrča, ktorú Zuzana nosila v hrdle vždy, keď spomenula učiteľa, zmizla.
Rodičia ostali sedieť ako prikovaní. Zuzana nevedela, či jej uveria. Bol to predsa ich ,,svätý Peter.“ Po dlhej chvíli mama vstala a silno objala svoju dcéru. Plakala jej na ramene ako malé dieťa. Otec mlčal. Neodvážil sa opýtať viac. Téma sex bola predsa v ich rodine úplné tabu. Myslím, že mi veria, pomyslela si, keď uvidela otca, ako si utiera slzy.
,,Myslel som, že si sa s ním vyspala....považoval som ťa za pobehlicu.“ – povedal a rozplakal sa aj on.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zuzana a jej tajomstvo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.