ANDREA GUZEL

ROZPRÁVKY DO KAPSIČKY

III. diel

Grafická a technická spolupráca: Michal Ličko, Ladislav Pšenák,

Edícia: MEA 2000 o. z.– Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0116-5

Predslov - III. diel

„Rozprávky do kapsičky“ – tretie pokračovanie rozprávok pre všetky deti, ktoré majú radi úsmevné, zábavné, poučné rozprávky. Autorku si dievčatko Viktória ako aj ostatné deti obľúbili tak, že nemohlo ostať len pri prvej knižke rozprávok. Neustále chceli počuť rozprávky, ktoré vždy vyčaria na ich detských tvárach úsmevy, ktoré vnášajú do ich detských dušičiek pokojný spánok, ktoré obohatia ich vnímanie sveta rozprávok ako svet plný fantázie.

Veselé čítanie. (autorka)

Srnček – hrdina

V jednom lese býval malý srnček so svojou mamičkou. Každý deň pobehoval po lese, naháňal motýle alebo len tak medzi stromami, či naháňal sa s druhými zvieratkami z lesa. No v to ráno sa dostal až ku riečke, kde sa zvykol chodiť napiť vody. No zbadal čosi pri riečke, ležalo to a plakalo. Veľmi sa preľakol kto to je a prečo tak plače. Podišiel bližšie a uvidel malú srnku. Srnka sa ho najprv naplašila, ale keď videla, že jej srnček neublíži, bola rada, že ju niekto našiel.
„Čo sa ti stalo?“ - spytuje sa srnček.
„Bola som si pobehať, ale chytila som sa do pasce, ktorú nastražili pytliaci. Podarilo sa mi dostať sa z nej, ale mám veľmi poranenú nožičku, neviem sa dostať domov a strašne to bolí!“
„Ja ti pomôžem ak súhlasíš“ - ponúkol sa srnček.
„Veľmi rada.“ - potešila sa srnka.
Srnček jej papuľkou nalial vody na ranku, potom jej pomohol postaviť. Ale srnka bola veľmi slabá, lebo tam už bola druhý deň. Nakoniec sa im to obom podarilo a podopierajúc srnček srnku sa pomaly s prestávkami dostali až k jej mamičke. Mamička srnky bola taká šťastná keď zbadala svoje dieťatko. Hľadala ju, ale zatiaľ nenašla a už ani nedúfala, že by ju našla. Bolo že to radosti, obe si poplakali a objímali sa. Potom mamička srnky šla nazbierať liečivé lístky na ranku, zatiaľ ju srnček strážil, dával pozor na srnku veľmi rád. Totiž srnka sa mu veľmi páčila, také nežné malé stvorenie s tmavými škvrnkami po tele, čo máloktorá srnka máva. Rozprával srnke veselé príhody, pričom sa srnka milo usmievala a zabúdala pri tom aj na bolesť. Mamička srnky sa vrátila s hŕbou liečivých bylín. Opatrne ich poprikladala malej srnke na ranku na nožičke.
„Teraz musíš odpočívať.“ - nakazovala mamička srnky.
Srnček videl, že je srnka unavená, ubolená, tak sa rozlúčil a pobral domov, za svojou mamičkou, veď už iste aj ona má strach, kde je.Ale sľúbil, že zajtra určite príde. Doma srnčeka mamička už nedočkavo čakala. Keď ho zbadala, hneď mu vypucovala žalúdok.
„Kde sa túlaš, mala som strach o teba?“
Srnček so sklonenou hlavou sa ospravedlňoval mamičke:
„Prepáč, nechcel som ťa vyľakať.“ - a rozpovedal príbeh o malej zranenej srnke.
Mamička ho za pomoc malej srnke pochválila a dovolila, aby aj po ďalšie dni navštívil malú srnku. Hneď zrána na druhý deň, srnček po raňajkách vybehol von, rozlúčil sa s mamičkou svojou a trieli si to rovno za malou srnkou. Dorazil tam a bol šťastný, že vidí malú srnku usmievať sa. Mamička srnky mu vysvetlila, že lístky z bylín pomohli a stlmili bolesti. Malá srnka žiarila tiež ako slniečko, lebo bola rada, že srnček skutočne prišiel za ňou. Tiež sa jej páčil srnček.Takto chodil každý deň srnček za malou srnkou a každým dňom malá srnka sa cítila lepšie a lepšie. Mamička srnky každý deň menila bylinkové lístky za nové, čerstvo nazbierané. Až nadišiel deň, kedy sa mohla malá srnka postaviť na vlastné nohy. Srnček skákal od radosti, keď prišiel a uvidel malú srnku veselú a stáť na nohách. Potom malej srnke pomáhal, aby mohla začať opäť pomaly chodiť a potom behať. Po pár dňoch sa to podarilo a malá srnka začala pobehovať. Šantili so srnčekom ako malé deti. Srnček sa jej priznal, že sa mu veľmi páči:
„ Páčiš sa mi od prvej chvíle od kedy som ťa uvidel a chcem byť tvojim najlepším priateľom.“
Srnka nadšene súhlasila:
„ Budem rada tiež tvojou priateľkou, veľmi sa mi páčiš. Vážim si tvoju pomoc, ale vidím, že máš aj dobré srdiečko.“

Tieto slová ostali znieť v srnčekových uškách ešte dlho. A tak sa každý deň stretávali stále, behali po lese, naháňali motýle, hrali sa s ostanými zvieratkami.Mamičky oboch- srnčeka a malej srnky sa skamarátili a kým sa ich ratolesti hrali, oni mali zase sa o čom rozprávať. Od tých čias si všetci dávali veľký pozor na pytliacke pasce.

Slepý kaktus

Za veľkým oknom si prebýval v kvetináči jeden veľký fúzatý kaktus. Hovel ako chcel, pozeral cez okno rovno na ulicu. Raz videl ako sa deti hrajú, inokedy ako sa hádajú, alebo pozeral na autá, ktoré prechádzali okolo. Nenudil sa. V lete slniečko naňho svietilo, v zime bolo príjemne teplo v byte, keďže bol tesne nad radiátorom. Bolo kaktusu veru hej, sveta žiť. Vodou bol polievaný, teplom obdarený. Každý deň však spoznával nové a nové zážitky spoza okna. Doma ho volali kaktus – Fúzik. Práve vonku pršalo, keď uvidel ako sa malá Lucka štverala na susedovu bránu. Horšie bolo to, že Lucka bola naozaj malá a len čo sa vyštverala na bránu, zletela na zem. Začala silno plakať, lebo sa veľmi uderila.Keď to kaktus Fúzik uvidel, vyskočil by na pomoc malej Lucke, ale nedalo sa mu. Bol za oknom, ktoré bolo dokonca aj zatvorené. Aj by kričal o pomoc, ale nikto by ho nepočul, lebo bol len obyčajný kaktus.A ľudia neveria, že by aj kaktusy mohli rozprávať. Už bolo neskoro, ale našťastie malá Lucka nemala nič vážne, iba odretý lakeť a uderený zadoček. Sledoval každý deň kaktus Fúzik spoza okna čo sa deje. Všetko videl a bol spokojný sám so sebou. Raz ráno keď ho majiteľka polievala, otvorila okno úplne dokorán. Bolo leto a strašné teplo po dažďoch. Usmieval sa na celú ulicu a videl ako mu suseda kaktuska - Maruška závidí oproti z okna. Vôbec ho to nezaujímalo, lebo vedel, že všetci ľudia sa naňho usmievajú. Vynímal sa nádhernou fúzatou šticou, ktorú mu závideli všetky kaktuse na okolí. Kaktuska Maruška nebola spokojná s tým, že ju si nikto poriadne nevšimne. Zbadala príležitosť pomsty kaktusu Fúzikovi. Okno bolo otvorené a kaktus Fúzik sa usmieval spoza okna. Nevšímal si pohľady kaktusky Marušky, ale pozorne sledoval dianie vonku. Všimol si ako malý Lacko beží k oknu kaktusky Marušky a chce ju vziať z okna. Slepý kaktus sa rozkričí na celú ulicu, že malý Lacko sa dostal za bránu a chce ukradnúť kaktusku Marušku.Jeho hlas sa ozýva, ale nikto nevníma, že to on kaktus kričí.Každý kto ide po ulici to počuje, len nikto nevie z kadiaľ to ide. Obzerajú sa všetci, nakoniec im oči skončia na kaktuse Fúzikovi.
„Veď to rozpráva kaktus!“ - kričia ľudia splašene.
„Ako je to možné, veď rastliny nerozprávajú.“
Najprv ľudia nevedeli čo majú urobiť, či ratovať kaktusku Marušku pred zlodejom Lackom, alebo ísť za kaktusom Fúzikom, hovoriacim čudom. Zvíťazila zvedavosť. Všetci ľudia sa hrnuli k oknu, aby počuli hovoriaceho kaktusa. Kaktus Fúzik uvidel čo spôsobil. Už aj oľutoval, že sa prezradil , že vie rozprávať. Ľudia boli však nemilosrdní, každý chcel chytiť a vidieť kaktusa Fúzika. Pchali ruky do okna, strkali sa navzájom až jedna ruka tak prudko sotila do kaktusa Fúzika, že sa neudržal vo svojom parádnom podstavci a zletel rovno na zem pred všetkými ľuďmi. Od bolesti zaplakal, ľudia vtedy stíchli.Ešte nikdy nepočuli, aby kaktus plakal. Keď majiteľka domu zistila čo sa stalo, bolo jej do plaču. Jej kaktus Fúzik bol celý dochrámaný, dokonca nohou udupaný. Ľudí hnala hneď preč, zodvihla kaktusa Fúzika a ratovala ho pred neposlušnými zvedavcami. Poplakala si, snažila sa pomôcť svojmu prekrásnemu kaktusu. Nakoniec ho postavila do zvláštnej, ale prekrásnej ligotajúcej sa dózy, aby sa vynímal svojou krásou ešte viac. Poliala ho vodou, ošetrila ranky a dúfala, že sa kaktus Fúzik spamätá. Medzitým malý Lacko uchmatol kaktusku Marušku. Nikoho to v tej chvíli nezaujímalo, a tak kaktuska Maruška sa ocitla preč zo svojho domčeka. Ale kaktus Fúzik, ktorý chcel zachrániť kaktusku Marušku doplatil nato. Na druhý deň sa prebudil a keď chcel svojimi očkami pozrieť na ulicu čo sa deje, nevidel nič. Ešte raz sa pozrel, ale skutočne nevidel vôbec nič. Rozplakal sa kaktus Fúzik.
„Prečo práve on doplatil na to, keď chcel iba pomôcť kaktuske Maruške, že teraz za zvedavosť ľudí nevidí?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozprávky do kapsičky III..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.