ANDREA GUZEL

ROZPRÁVKY DO KAPSIČKY

IV.DIEL

Grafická a technická spolupráca: Szekereš František, Tóth Ladislav

Edícia: MEA 2000 o. z.– Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0122-6

PREDSLOV

Malej Viktórii pribudol zase jeden rôčik, ale rozprávky ostávajú stále jej prioritou. Neustále chce počúvať a čítať nové rozprávky, a tak autorka sľúbila, že nové rozprávky budú opäť určené pre všetkých, najmä pre deti, ktoré nachádzajú v rozprávkach ponaučenie a zábavu. V každej rozprávke je akoby opísaný kúsok zo života ľudí a zvierat. Autorka praje všetkým čitateľom veselé čítanie a najmä čas pre čítanie svojím ratolestiam, čas pre deti.

Tri priania

V jednom domčeku býval malý chlapček so svojou mamičkou. Chlapček sa volal Kristián a veľmi rád pomáhal svojej mamičke so všetkým čím sa dalo.Mali jednu kravičku iba a inak žili skromne. Kristián rád sedával na lavici pri peci a čítaval svoje rozprávkové knižky. Raz po večeri započul tiché, ale predsa počuteľné akési škrípanie. Nevidel však nič. Na druhý deň ráno po raňajkách zbadal vedľa skrinky pri zemi malú dieru.
„Čo to môže byť a z čoho?“ – spytoval sa mamičky malý Kristián.
Nevedeli však prísť nato, čo by to mohlo byť. Kristián sa rozhodol, že zistí kto to alebo čo to môže byť. Večer keď mamička zaspala, sadol si na stoličku tak, aby dovidel na malú dieru v stene. Očká mu už klipkali, keď tu začul to známe škrípanie.Uvidel niečo malé ako to rýchlo vybehlo z diery. V tom momente očká prestali byť ospalé. Kristián sa postavil a zapchal dieru. Čakal kto sa objaví. Po chvíli uvidel konečne to čudo, čo sa chcelo dostať do diery. Bola to malá myška. Pobehovala sem a tam, a keďže diera bola zatarasená, nevedela sa dostať do diery. Kristián rozmýšľal, až ho napadlo.
„Pripravím pascu pre myšku, a tak ju chytím!“ - povedal si sám pre seba.
Pripravil potichu krabicu so šnúrkou, pod krabicu dal malý kúsok chleba a čakal. Šnúrku držal v ruke, aby mohol včas potiahnuť keď sa myška ukáže. Veru bola noc, pomaly sa chýlilo k ránu, keď tu zbadal Kristián myšku ako sa blíži ku krabici. Ešte kúsok a šup, Kristián potiahol šnúrku a myška bola chytená.Sadol si na krabicu , aby náhodou myška neušla. Zrazu počuje ľudský hlas.
„Prosím ťa Kristián pusť ma, prosím ťa pusť ma!“ - bolo počuť nevedno odkiaľ.
Kristián sa obzeral, ale nevidel nikoho a nič. Až keď sa to zopakovalo, zohol sa ku krabici a vtedy zistil, že hlas vychádza z krabice.
„Ale veď myšky nerozprávajú.“ - hovoril si sám pre seba.
Myška to začula a znovu prehovorila.
„Kristián, prosím ťa pusti ma, dobre sa ti odvďačím, splním ti tri priania!“
Kristián váhal, ale napokon sa rozhodol, že pustí myšku.
„Ale ako mi zaručíš, že skutočne dodržíš slovo?“ -spytoval sa nahlas myšky.
„Splním, čo poviem, to splním.“
A tak Kristián vypustil myšku z pod krabice a čudoval sa. Myška sa postavila pred neho, ruky dala vbok a začala tancovať. Myslel si, že myška si z neho robí posmech. No tak chutne tancovala, že sa len díval a díval. Keď myška dotancovala, sadla si a prehovorila.
„ Milý Kristián, povedz mi aké je tvoje prvé prianie?“
Kristián sa prebral, lebo nechápal ako môže myš tancovať a začal premýšľať.Napokon vyhŕklo z neho.
„ Želal by som si, aby sme mali okrem kravičky aj iné zvieratká, ktoré by nám dávali potravu, pre mňa a mamičku a aby sme ich mali z čoho chovať.
Stále sme veľmi chudobný a naša kravička nemá toľko mliečka. To by som si želal.“
Myška sa zamyslela a luskla tri krát svojimi malými pazúrmi. Zrazu Kristián začul toľko hukotu, džavotu spoza okna z vonka. Nakukol cez okno a čo nevidí? Množstvo zvieratiek sa pohybovalo pod oknom a behalo si okolo domčeka. Sliepočky, husi, kačičky, mačička, psík, kozička, kravička, ovečka, prasiatka... a ešte ďalšie milé zvieratká.Kristián začal skákať od radosti a pritom výskal až sa to ozývalo do hory a stadiaľ ako ozvena sa vracalo späť. Započula to aj mamička, ktorá bola v hore a zbierala lesné plody. Tak sa otočila a vracala sa domov. Medzitým Kristiánovi myška kázala povedať druhé prianie.Kristián si želal, aby sa ich chalúpka síce skromná, premenila na pevný domček, aby v zime nemali zimu vnútri a nedostal sa do ich domčeka nikto cudzí. Mamička bola na kraji hory, skadiaľ bolo vidieť na ich domček. No nevidela svoju chalúpku, ale akýsi parádny domček. Nevedela čo sa deje, a tak pridala do kroku. Kristián si pretieral očká a bol spokojný ako myška dodržala svoje slovo. Len sa obával, aby to tak ostalo navždy, aby to všetko nezmizlo keď myška odíde preč. Veru toho sa veľmi bál a tak si dovolil sa spýtať malej myšky.
„Myška prosím ťa, skutočne nám necháš všetko čo si želám?“
„Áno nechám, zmizne to iba v tom momente, kedy sa jeden z vás stane zlým človekom a nebude si vážiť to čo má, prestane sa starať o všetko sám. A ešte aké je tvoje posledné prianie?“
Kristián už presne vedel aké bude jeho posledné želanie. Chcel pre mamičku a pre seba zdravie a ešte mešec peňazí, z ktorého nikdy neubudne.No nevedel sa rozhodnúť, ktoré želanie je vhodnejšie.To už sa blížila mamička k domčeku, ešte pár krokov.
„Mamička, mamička!“ – zvolal Kristián z okna.
Mamička si pretrela oči, aby lepšie videla a keď zistila, že skutočne v okne vidí Kristiánovu hlavu, rozbehla sa k nemu.
„Mamička čo by si želala, stále byť zdravá alebo mešec plný peňazí, z ktorého nikdy neubudne? Ale prosím zamysli sa poriadne a nič iné sa nepýtaj.“
Mamička nahlas dumala, zdravie je veľmi vzácne a potrebné, ale aj mešec peňazí je vzácny a potrebný, pretože bez peňazí si nemôžu dovoliť ani lekára ak by niekto ochorel. Ako vybrať čo je správne?, hm, hm... Mamička ešte chvíľku hmkala a napokon odpovedala Kristiánovi na otázku.
„Asi by som si želala mešec plný zdravia a peňazí, z ktorého nikdy ničoho neubudne.“
„To je ono mamička. Áno myška to si želám!“ – vykríkol Kristián.
Myška luskla znovu svojimi malými pazúrmi a Kristián mal v ruke mešec. Pozrel sa dnu a čo nevidí: - mešec plný peňazí a zdravia.Odsypal pár peňazí a skutočne neubudlo z mešca. A zdravie si stále sedí na svojom mieste. Mamičke vysvetlil teraz, koho vlastne chytil po tom ako počul to čudné škrípanie a čo sa vlastne udialo. Mamička nechápavo krútila hlavou a pritom sa milo pozerala na malú myšku, ktorá sedela pred nimi na stole a chrúmala akýsi nájdený kúsok omrviniek. Kristián sa ešte raz poďakoval myške a hneď jej ponúkol miesto v ich domčeku, že tam môže ostať navždy bývať. Dokonca sa zasmial nad myšlienkou, že jej sám postaví malú postieľku, aby mala kde myška spávať. Veru bolo to radosti, aj mamička sa tešila a vôbec jej nevadilo, že niekde myši chytajú a oni budú chovať jednu malú myšku. A tak sa končí príbeh o myške, ktorá dokázala splniť tri priania.

Záhadná žaba

V jednom kráľovstve bývala prekrásna princezná Laura. Okrem toho, že bola veľmi krásna, mala prekrásne dlhé priam zlaté vlasy. Každý kto uvidel princeznú Lauru, jej krásu závidel, ale keď otvorila ústa, každý pochopil aká je hlúpa princezná. Všetci sa princeznej Laure vyhýbali, lebo skutočne bola nielenže dosť hlúpa, ale aj vedela si robiť posmešky z každého, koho stretla. Raz ako sa prechádzala po kráľovskej záhrade, uvidela skákať akúsi veľkú žabu rovno pred jej obľúbenou hojdačkou. Veľmi ju to napajedilo. Začala kričať na plné hrdlo, až sa z kráľovských okien pozerali, že čo sa deje v záhrade. Nevideli nič nového, čo už princezná neurobila. Len tentoraz nevedeli prečo tak strašne škrieka. Všetci z okien sledovali čo sa bude ďalej diať.Princezná Laura konečne doškriekala a rozbehla sa k hojdačke. Zbadala, že ešte aj žaba ostala z jej škriekania ohúrená a sedela placho pred hojdačkou. Cestou princezná schytila akúsi halúzku a pustila sa mlátiť splašenú žabu. No len čo zasiahla žabu prvý krát, žaba otvorila veľkú papuľu a schmatla princeznú Lauru za jej prekrásne vlasy. Veru, držala vlasy a nepustila. Princezná sa zahnala druhý krát a vtedy pocítila, že ju čosi ťahá za vlasy. Od jedu začala mlátiť haluzou okolo seba sem a tam, ale to nepomáhalo. Žaba držala jej vlasy v papuli a vôbec nemala v úmysle pustiť ich.Ale po dlhom jedovaní sa princezničky Laury, pustila vlasy a chcela odskákať čo najďalej. Vtom však dostala takú po papuli, že ju to veľmi najedovalo, a tak sa otočila a zaškriekala žaba ľudským hlasom.
„ Kvak, kvak, kvak, ty hlupaňa jedna, myslíš si, že keď máš krásne vlasy, že budeš ma trieskať haluzou?“
Princezná Laura ostala v tom momente stáť ako obarená, lebo ešte doposiaľ nikdy nepočula, aby žaba hovorila.Keď trochu precitla z toho ako žaba prehovorila, zapišťala od zlosti.
„Ako ma môžeš takto ohovoriť, ja že som hlupaňa?Ty si hlúpa žaba!“
Žaba si z toho vôbec nič nerobila, vyplazila jej svoj veľký jazyk a odskákala šikovne čo najďalej od princeznej. Všetci, ktorí stáli pri oknách a pozerali sa, videli a počuli všetko. Tiež boli ohromení, lebo ešte nikdy nepočuli aby žaba rozprávala ľudskou rečou. Princezná Laura sa rozbehla naspäť do zámku, utekala a utekala, ale nechtiac zakopla a spadla dolu tvárou. Ešte aj teraz začula ako sa jej niekto vysmieva. Bola to tá istá žaba, ktorá jej len pred chvíľkou povedala, že je hlupaňa. Rozplakala sa. Postavila sa na nohy a špinavá sa rozbehla do svojej izby. Plakala. Keď ju prešiel jed, slúžky ju vyumývali a vyobliekali do čistých prenádherných šiat. Už nemala vôbec chuť ísť v tento deň do kráľovskej záhrady. Po večeri si šla spať. Na druhý deň nikto nespoznával princeznú Lauru.Nikoho si princezná nevšímala, nikomu sa nevysmievala, z nikoho si nerobila posmešky. Celé dvoranstvo nespoznávalo princeznú Lauru. Začali si pošuškávať medzi sebou, že na príčine je určite tá záhadná žaba. Veru aj tak bolo, princeznú to správanie žaby tak zmiatlo, že vôbec nemala chuť na nič. Celý deň posedávala na svojej kráľovskej stoličke, polihovala na svojej posteli, ale keď sa zvečerilo, akoby ju čosi ťahalo do kráľovskej záhrady. Napokon nabrala odvahu a vyšla von. Potichu, tak, aby ju nikto nepočul, našľapovala na špičky a uberala sa smerom k jej obľúbenej hojdačke. A čuduj sa svete, záhadná žaba sedela už na hojdačke a pohojdávala sa. Uvidela princeznú Lauru, no neunúvala sa zoskočiť. Princezná ju zbadala, ale tentoraz potichu sa prihovorila k žabe.
„ Žabka, ako je možné že rozprávaš?“
Záhadná žaba vypúlila veľké očiská, otvorila veľkú papuľu.
„Hm, ty už neškriekaš? Ty vieš aj rozprávať princezná?“
Laura mlčala, a tak žaba pokračovala.
„ Viem rozprávať, som iná žaba ako ostatné, ale to tajomstvo ti nepoviem.“
Princezná Laura pozorne počúvala žabu a všimla vo svite mesiaca ako sa jej čosi leskne na krku. Pozorovala čo by to mohlo byť, až konečne prišla nato čo vidí na žabe.Bol to krásny náhrdelník, ktorý sa jej veľmi zapáčil.
„Žabka, môžeš mi požičať ten skvost z tvojho krku?“
„Nie, nemôžem. Nepovedala si správne svoju prosbu!“ – zoskočila z hojdačky a zmizla v tmavých kríkoch kráľovskej záhrady.
Princezná Laura ostala smutná a prvý krát premýšľala, čo nepovedala správne. Neprišla nato. Na ďalší deň netrpezlivo hneď z rána vybehla smerom k hojdačke, ale žabu tam nenašla. Presedela celý deň na hojdačke, ale žaba sa neukázala. Už vzdala to čakanie a vykročila smerom k zámku, keď tu zrazu skočila jej do cesty žaba. Naplašila sa veľmi, ale keď uvidela žabu, milo sa usmiala a prehovorila.
„Prosím ťa žabka, mohla by si mi požičať tú nádheru čo máš na krku?“
„Hm, to je už iná reč, je to môj veľmi vzácny klenot, takže prosím ťa opatrne.“ – a podala náhrdelník celý z diamantov princeznej Laure.
Tá ho jemne vzala do rúk a prezerala si ho. Rozmýšľala načo vlastne žabka potrebuje taký skvost, ale nemala odvahu spýtať sa jej. Stála tam ako soľný stĺp, jej dlhé vlasy začal odvievať vietor, ktorý silnel a silnel. Princezná Laura zrazu pocítila ako jej ruky samé nesú krásny skvost na svoj hruď, priložila si náhrdelník na prsia a čo sa nestalo. Náhrdelník sa sám zapol, vietor zosilnel až skoro princeznú Lauru odfúklo, a v tom záhadná žaba zmizla. Vtedy nastal taký silný vietor, že princeznú zľahka nieslo po chodníku a v tom cítila ako padá. Veľmi sa naplašila a vôbec nevedela čo má robiť. Zrazu vietor akoby ustal a v tom cítila, že niečo ju drží.Bol to krásny princ, ktorý ju držal v náručí. V tom okamihu už vietor úplne prestal, princezná Laura bola v náručí mladého princa a krásny náhrdelník bol preč. Laura pozerala zvedavo na princa, nevedela nájsť slová. Princ postavil Lauru na zem nohami, poklonil sa a predstavil.
„Ahoj, som princ Juraj a ďakujem za vyslobodenie.“
Princezná Laura nechápala o čom princ Juraj hovorí a prvé čo ju napadlo povedala.
„ Kde je náhrdelník a ty si sa tu kde vzal?“
No len čo to vyslovila, princ jej stihol odpovedať.
„ Zradila si ma, zaujíma ťa len náhrdelník, ale ak ma ešte chceš vidieť, musíš ma nájsť!“
„ A kde ťa nájdem?“ – vyhŕklo z princeznej Laury.
Princ Juraj sa strácal, ale stihol ešte vykríknuť.
„ V doline, ktorá je plná diamantov...!“
Viacej už nebolo počuť, princ Juraj zmizol. Princezná Laura omdlela a prebrala sa až ráno keď ju našiel sluha. Bola celá uzimená, no keď vypila teplý čaj, spomenula si na slová princa Juraja.Dala zavolať hneď svojho radcu a spýtala sa.
„Kde je dolina plná diamantov?“
Pri vyslovení týchto slov, radca bol veľmi prekvapený odkiaľ to má princezná Laura.
„Tak ihneď mi povedz kde je to miesto!“ – kričala princezná na radcu.
Ten nakoniec vyšiel s pravdou von.
„ Je to veľmi ďaleko, ale keď človek ide stále za slnkom, nájde najprv lúku plnú len a len ruží, a keď sa podarí prejsť niekomu touto lúkou, dostane sa do doliny plnej diamantov.“
„V poriadku, idem tam, prichystajte mi koňa a jedlo na cestu.“ – rozkázala princezná Laura.
Nikto nevedel prečo sa tak rozhodla, ale nikto jej v tom nemohol zabrániť. Keď bolo všetko prichystané, princezná Laura vysadla na koňa a uháňala ozlomkrky preč. Blúdila dlho, stále šla za slnkom z kadiaľ vychádza a keď slnko zapadlo, vtedy prespala sama v neznámom mieste. Bála sa, ale akási sila ju hnala vpred.Nemohla zabudnúť na princa Juraja a pochopila, že náhrdelník ju nemal zaujímať, no ona tak hlúpo hovorila len o tom. A tak každý deň a noc postupovala ďalej a ďalej. Konečne uvidela čosi známe. Bola to lúka plná ruží. Zaujímavé bolo, že všetky ruže boli len biele. Blížila sa čoraz bližšie, keď uvidela uprostred ruží studňu. Ako sa k nej dostane ,keď ruže majú tŕnie a to ju dopichá. Lenže bola veľmi smädná, aj koňovi bolo treba dať napiť.
„Čo spraví?“ – spytovala sa v duchu.
Nakoniec strhla zo svojich šiat spodnice, ktoré omotala koňovi okolo kopýt, aby sa kôň čo najmenej poranil, veď museli prejsť lúkou. Sama ostala len biedne oblečená, ale šlo to. Pomaly sa predierali cez tŕnie až prišli k studni. Nohami sa postavila na kraj studne, ale keď chcela nabrať vodu, začala poriadna búrka s víchricou. Len-len, že sa stihla prichytiť koňa. Trvalo to dosť dlho, až Laura prestala vnímať čo sa deje. Keď precitla, uvidela už len lúku plnú ruží za sebou.Sedela na koni, ktorý stál unavený pri akejsi chalupe. Princezná Laura si pretrela oči, pomaly zišla dolu a vošla do chalupy. Tam stála na stole teplá polievka, nabrala si a ujedala si. Aj koňa nakŕmila a dala mu napiť.Vtom začula ako niekto otvára dvere. Bola to akási stará žena, ktorá ju oslovila ako prvá.
„Vitaj princezná Laura, už ťa čakám.“
Princezná nechápala čo sa deje, ale radšej bola ticho. Starena pokračovala.
„Už ťa čakám, princ Juraj mi veľa hovoril o tebe. Teraz musíš prejsť horu pred tebou a uvidíš údolie plné diamantov. No nesmieš sa dotknúť ani jedného diamantu, inak prídeš o život, a ani princa už viacej neuvidíš.“
Až teraz princezná Laura dostala k slovu.
„ Ďakujem starenka, pôjdem.“
Radšej už chcela ísť, nech čím skôr nájde princa Juraja. Vysadla na koňa a šla smerom, ktorý jej poradila starenka. Dlho šla, keď zrazu uvidela silnú žiaru.Bolo to údolie diamantov.Stále si opakovala, že sa nesmie dotknúť žiadneho z nich, len treba hľadať princa Juraja. Na chvíľu postála, lebo pre tú silnú žiaru nevidela ani na cestu. Zrazu diamanty samé od seba sa začali dvíhať zo zeme a lákali princeznú Lauru. No ona si diamanty vôbec nevšímala. Dosť dlho to trvalo, keď konečne prestali diamanty pred jej hlavou skákať. Už sa zvečerievalo a v svite mesiaca uvidela úzku cestičku. Pobrala sa tým smerom, až došla k akejsi skale, z kadiaľ prenikalo svetlo.Potichu aj bojácne zosadla z koňa a uberala sa za svetlom. Keď však uvidela princa Juraja, bola veľmi rada.
„ Milý môj!“ – vykríkla princezná Laura.
Srdce princa po tom ako uvidelo blížiacu sa Lauru, bolo nadšené.
„ Prosím stoj! Musíš byť opatrná. Našľapuj len na biele kamene, nesmieš stúpiť na iný!“ – zakričal princ Juraj.
Princezná Laura pomaly po bielych kameňoch sa dostala až k princovi Jurajovi.Vtedy uvidela, že princ Juraj je spútaný hrubou reťazou a nedalo sa nevšimnúť, že nad jeho hlavou visí obrovský diamant v tvare náhrdelníka. Pochopila princezná Laura už dávno, že keď uprednostnila diamantový náhrdelník, prišla o krásneho princa.Preto nevšímala už nič, len sa vrhla na princa Juraja a pokúšala sa ho vyslobodiť z reťaze. Nedarilo sa jej, a tak sa nahlas rozplakala a začala princa bozkávať.
„Už ťa tu nenechám milý môj!“ – pritom silno kričala.
V tom silná reťaz sama od seba popustila, princ Juraj bol voľný a objal Lauru. Až vtedy princezná zbadala, že princ je voľný. Ešte silnejšie ho objala.
„Poď, poďme preč rýchlo!“ – povedal Juraj.
A opäť po bielych kameňoch sa vracali ku koňovi, ktorý stál pred vchodom skaly. Obaja vysadli a rýchlo sa uberali preč, až sa dostali ku chalúpke starej ženy.Tá keď uvidela princa Juraja a princeznú Lauru bola veľmi rada. Vyšla im v ústrety.
„ Teraz keď ste voľný, ešte musíte prejsť späť lúkou plnou ruží. Už budú však čierne, ale to si nevšímajte, len ju musíte prejsť, neobzerať sa nikam
len pred seba.“ – povedala obom.
Poďakovali sa starenke za radu a šli ďalej. Slnko práve vychádzalo a tak sa im lepšie šlo. Opäť princezná omotala látku zo svojich ešte zostávajúcich šiat okolo nohy koňa, aby sa mu tŕnie nedostalo pod kožu. Takto sa im šťastne podarilo prejsť lúkou čiernych ruží, nepozerali sa nikam len pred seba, hoci ich vábili rôzne zvuky. Keď sa ocitli na druhej strane lúky, princezná začula to známe „kvak, kvak“. Naplašila sa, že princ sa znovu premenil na žabu.Nebolo to tak a keď ju princ objal, bola neskutočne rada. Po niekoľkých dňoch putovania sa dostali ku kráľovstvu princeznej Laury. Ľudia ich oboch vítali. Až vtedy pochopili, že princezná Laura už nie je takou zákernou, akou predtým bola.Princ Juraj ju ešte v ten deň požiadal o ruku, a tak bola svadba.Princ Juraj ju prekvapil. Pokľakol pred princeznú Lauru a podával jej čosi v krásnej krabičke.Otvorila a uvidela diamantový náhrdelník.
„Nie, nechcem ho, chcem len teba princ Juraj!“ – vykríkla.
Až teraz jej princ Juraj rozpovedal ako bol zakliaty dlhé roky len preto, že mal diamanty radšej ako niekoho iného. A teraz keď ho princezná Laura vyslobodila, už sa jej nestratí a diamantový náhrdelník bude pre ňu ako svadobný dar.A všetci sa veselili až do skorého rána...

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rozprávky do kapsičky IV..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.