A N D R E A G U Z E L

VRAŽDA ANGLICKEJ BOHÁČKY

Korektúra a technická spolupráca: Franko Štefan, Labai Emil
Dizajn: Ličko Michal
Edícia: MEA 2000 o. z.– Mladá Éra Autorov nového tisícročia
Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0125-7

Predslov

V Anglicku v malom staršom meste sa odohráva príbeh plný záhad, ktoré sú spojené s veľmi bohatou anglickou dámou Klárou Bettmanovou, ktorá má svoj život prevrátený potom ako sa rozvedie prvý krát, ale napriek tomu si udržuje svoje postavenie bohatej ženy naďalej.Je najbohatšou ženou v meste, žije a užíva si naplno až kým nepríde o svoj život. Začína sa rozvíjať dej plný napätia, kedy nie je jednoduché ani inšpektorovi Karrovi rozlusknúť celý prípad, neustále naráža na nové udalosti, z ktorých nie je možné nájsť vraha...alebo vrahov?

1.časť

V kancelárii vrchného inšpektora Karra bolo práve v ten deň ticho a pokoj, keď na konci služby zazvonil telefón. Inšpektor Karr zdvihol slúchadlo, pozorne počúval a napokon nahnevaný tresol slúchadlo na telefón. Stala sa vražda a to práve vtedy keď sa chystal ísť domov. Inšpektor Karr okamžite zavolal policajtov Jakutu, Klava, Mitulu a doktora Flitu. Cestou k autu im stručne vyrozprával čo sa stalo. Veru tentoraz sa netešili na túto prácu. Bol deň pred Vianocami, každý naháňal darčeky, prosto ako pred Vianocami. Jakut naštartoval auto a upaľovali na miesto činu. Bola tma i pouličné svetlá osvetľovali nočných návštevníkov mesta, a tak pomaly sa predierali cez kolónu áut, čo ich dosť zdržalo. Konečne sa ocitli na ulici Hunio, pred domom číslo dvadsaťštyri. Býva tu rodina Bettmanových.Ich dom je veľký, s obrovskou záhradou a bazénom. Záhrada je však pustá, už dávno nevidela ľudskú ruku.Po kmeňoch stromov sa ovíjajú rozličné druhy rastlín, kvety rastú zmiešane s vysokou trávou. I v bazéne sa drží zelenkastá voda, kde si príbytok našli rozličné druhy živočíchov, okrem rôznych rias a rastlín. Z tohto domu nikdy nebolo počuť veselé zvuky ani obzvlášť nebolo badať život v tom dome, a tak medzi ostatnými vyzeral ako opustený. Keď policajti s inšpektorom Karrom vystúpili z auta, pred domom ich už čakala žena. Bola to slúžka od pani Bettmanovej, ktorá ich zavolala. Vošli do domu a hneď pri telefóne na chodbe ležala žena. Bol to príšerný pohľad, tvár ženy nevyzerala ako tvár. Tvár bola zohavená tak, že sa to ani opísať nedá, všade samá krv, ani stopy k odhaleniu kto je tá osoba. Dlhé, tmavé vlasy ležali v kaluži krvi, telo bolo úplne vykrútené, akoby niekto skrútil telo do neprirodzenej polohy. Slúžka sa triasla, slzy mala v očiach.Po chvíľke policajti začuli plač, ktorý sa ozýval z obývacej izby, kde plakala mladá žena, slečna Elen, dcéra mŕtvej. Slečna Elen vyzerala krásna, ako bola za mlada jej matka, ktorú už teraz zdobili vrásky. No teraz to bola pre slečnu Elen obrovská strata, lebo nikoho okrem svojej matky nemala, jedine svojho brata. Mŕtva na zemi bola jej matka, pani Bettmanová.Inšpektor Karr prezrel miesto činu. Nič podstatné nenašiel, žiadne stopy, dôkazy, ktoré by mohli pomôcť pri vypátraní vraha. Ostal len žltý notes odhodený obďaleč, z ktorého bola posledná strana vytrhnutá. Pravdepodobne tam boli mená s adresami ako na ostatných listoch. Z toho si inšpektor Karr vyvodil úsudok, že pani Battmanová určite telefonovala niekomu, lebo slúchadlo telefónu držala ešte stále v ruke. Lenže zaplatila životom, nevie ešte kvôli čomu by ju vrah zabil akurát pri telefonovaní, iba ak by telefonovala niečo dôležité. Nariadil prehliadnuť byt Mitulovi a Klavovi.Jakuta si vzal na starosť odtlačky z notesa, lekár Flit prezeral telo mŕtvej. Napokon určil čas, kedy mohla nastať smrť. Bolo to vraj medzi 18-19 hodinou večer. Bližšie sa určiť nedalo. Medzitým inšpektor Karr vypočúval slúžku.
„Kedy ste našli pani Bettmanovú?“
„Viete, to bolo takto.“ - začala hovoriť trasľavým hlasom slúžka - „Mladá slečna Elen si ľahla spať, pani bola ako inokedy na večierku niekde pobaviť sa, no a …“
„Neviete kde mohla byť na večierku?“ - skočil jej do reči inšpektor Karr.
„Nie to neviem, no a asi okolo 17,30 prišla nečakane domov. Všimla som si, že pani je nejaká nervózna. Viete človek to rozpozná, keď slúži u niekoho dlho. Najprv pobehovala po izbe, potom som počula ako zazvonil telefón. Videla som, že pani napäto počúvala a potom treskla slúchadlom. Prišla som k nej a spýtala sa, či si neželá tabletku na upokojenie. Odpovedala, že nie. Potom šla k skrinke, stojacej obďaleč na chodbe, skadiaľ vybrala akýsi notes a pobrala sa telefonovať. Mňa poslala spať. Tak som si šla ľahnúť, neviem však čo ma zrazu zahnalo dolu, ale zišla som dolu a pani už tu...“ - začala slúžka znovu plakať.
„Potom som šla zobudiť slečnu Elen. V rýchlosti som povedala čo som videla a slečna Elen hneď utekala dolu a ja za ňou. Slečna Elen pri pohľade na svoju matku zamdlela. Najprv som pomohla slečne Elen a potom som volala vám na políciu.“
„Dotkli ste sa niečoho?“ - spytoval sa ďalej inšpektor Karr.
„ Nie, určite nie.“ - odvetila slúžka.
„A viete o koľkej mala pani Bettmanová ten telefonát?“
„To viem celkom presne, lebo som sa pozerala na hodinky, chcela som pripraviť čaj, keďže sa pani Bettmanová vrátila tak skoro. Bolo presne o 2 minúty
18 hodín.“
“A neviete, kto jej mohol volať, keď mala byť na večierku?“
„Tak to neviem.“
„A ako je možné, že keď ste uvideli mŕtve telo, vy ste neomdleli?“
„Mýlite sa pán inšpektor, som dcéra bývalého hrobára a tak pohľady na mŕtvoly sú už akoby prirodzené.“
„Tak ďakujem, to je zatiaľ všetko.“
Bola to akási čudná výhovorka slúžky, ale zatiaľ to inšpektor nechal tak. Pobral sa do izby za slečnou Elen, slúžku obišiel s chladnou tvárou, ktorá bola akási vykoľajená z poslednej otázky inšpektora. Slečna Elen ešte stále plakala, no i napriek tomu sa inšpektor Karr začal vypytovať.
„Mohli by ste mi slečna Elen povedať, alebo lepšie povedané odpovedať na niekoľko otázok?“
Slečna Elen prikývla, že áno.
„Kedy ste videli svoju matku naposledy?“
Slečna Elen najprv nevládala odpovedať, no premohla sa.
„Včera večer som s ňou už nebola. Iba chvíľu dnes doobeda. Mamka chodila stále k svojim priateľom a vracala sa neskoro večer, alebo až ráno. Viete, bola dosť bohatá, aby si mohla dovoliť stále zábavy. Naposledy som ju už videla mŕtvu.“ -a spustili sa jej znovu slzy.
„A poznáte jej priateľov?“
„Iba niektorých, ktorých niekedy doviedla domov. No, ale vtedy ma aj tak posielala väčšinou preč. Niekedy som bola zvedavá, prečo nemôžem aspoň chvíľu byť pri ľuďoch, a tak som niekedy zo zvedavosti potajme počúvala, o čom sa zhovárajú. Veľakrát som im dobre nerozumela, ale čo to som niekedy zachytila. Hovorili akoby vždy iba o obchodoch, asi iba o tom, vždy keď sem prišli... a ostatných priateľov, ktorých nepoznám má v takom žltom notese, ktorý má vždy zamknutý v skrinke v spálni. Počkajte, idem pre notes.“ - a už spravila krok, keď ju inšpektor Karr zastavil.
„ Ako je možné, že máte kľúč od skrinky a viete kde má notes?“
„ Mám kľúč, lebo mi ho dala mamka pre prípad, ale ja som tam nechodila, nemala som záujem vyzvedať, lebo o väčšine vecí som vedela, ktoré si tam uschovávala. Prístup ku skrinke som mala vždy kedy som chcela, boli sme si veľmi blízke a dôverovali sme si.“
„Čakajte!“ - inšpektor Karr zavolal policajta Klava, nech mu donesie žltý notes.
Keď ho priniesol a ukázal slečne Elen, tá ostala v rozpakoch, lebo to bol ten spomínaný notes. Spýtala sa.
„Skadiaľ ste ho vzali, veď svoj kľúč musí mať mamka pri sebe?“
„Bol položený vedľa telefónu a nebol v skrinke v spálni, ale na chodbe v skrinke.“
„Hm, to je zvláštne, ja som si ho vôbec nevšimla, to asi v tom roztržení.“ - odvetila slečna Elen.
„Ukážte mi ho prosím.“ - načiahla sa po notes a začala v ňom rýchlo listovať.
Inšpektor Karr pozorne sledoval slečnu Elen a napokon sa jej spýtal, či nevie aké mená mohli byť na vytrhnutom papieri. Slečna Elen záporne pokrútila hlavou, lebo len zriedkakedy nazrela do notesa, a to len zo zvedavosti. Ale vždy videla v ňom len samé mená a adresy a to ju nezaujímalo. Nevedela si mnoho vecí vysvetliť a už ani nebude.Inšpektorovi nadiktovala zopár mien, ako mu už bola bývala povedala, poznala. Tak sa inšpektor Karr poďakoval za informácie, vzal notes, poprial úprimnú sústrasť. Pri odchode ešte dodal:
„ Ak to bude potrebné slečna Elen, tak si vás ešte zavoláme.“
Pomalým krokom odchádzal, keď tu znovu sa zvrtol.
„Ozaj a máte ešte niekoho z rodiny?“
„Áno, mám. Je to môj brat Mark. Ach, keď sa vráti, nebude veriť čo sa stalo s našou mamkou.“
„A kde je teraz?“ - nedalo inšpektorovi Karrovi.
„Práve je v Japonsku, je obchodník, ale všetko má v najlepšom poriadku aspoň čo viem. Asi o dva dni by sa mal vrátiť.“
„Tak dovidenia a ďakujem.“ - zavolal ostatných kolegov, ktorí už dokončili každý svoju prácu a odchádzali.
Telo pani Bettmanovej už bolo naložené v aute. Slečna Elen tam ostala stáť uprostred izby a viac sa nepohla.Slzy jej stekali po tvári. Uvedomovala si, že je už sama, úplne sama. Má síce brata, ktorého má nesmierne rada,a to jej bránilo zabiť sa. Takéto myšlienky ju prenasledovali od kedy uvidela svoju mamku mŕtvu. Stojac uprostred izby dumala po odchode inšpektora Karra, ktorý spolu s ostatnými kolegami sadli do auta a pobrali sa späť do kancelárie. Mŕtvolu dali odviesť na pitvu.Keď sa konečne ocitol vo svojej kancelárii, usadil sa na svojej stoličke. Bol dosť unavený, k tomu blížiace sa Vianoce, skoro by zaspal, ale prípad pani Bettmanovej mu nedovolil. Ostatní sa porozchádzali domov. Prípad mu nedal pokoja a ostatok noci presedel pri spisovaní záznamov a čítaní spisov o pani Bettmanovej, ktoré si hneď po príchode do kancelárie zaobstaral. Pri čítaní zistil, že Kláre Bettmanovej odišiel bývalý manžel len preto, lebo s ním nechcela odísť na veľkú farmu. Chcela žiť svojím životom, takým aký vyhovoval jej. Pán Bettman bol riaditeľ banky. Jej ostal majetok a dosť značne veľký.Odkiaľ presne bola taká bohatá, to sa nedozvedel. Len majetok získaný po rozvode ešte zväčšil bohatstvo pani Kláry. Nemali sa s mužom radi, nestýkali sa ani po rokoch, dokonca vraj nemal záujem ani o svoje dieťa Elen. Všetko zaujímavé stálo v spisoch. Ako bývalý manželia sa nestýkali, nemali záujem o nejaké kontakty.
„Zaujímavé rozlúčenie.“ - uvažoval inšpektor Karr v duchu.
Pustil sa ďalej do čítania. Klára údajne bola kedysi herečkou, no kvôli narodeniu Marka sa herectva vzdala. Žila jednoduchým životom, ale vždy musela byť stredobodom pozornosti. Našiel v spisoch rôzne bulvárne veci hovoriace o aktivitách veľmi bohatej Kláry Bettmanovej. Potom sa spoznala so svojím mužom, a tak prišla na svet malá Elen, potom zas odchod muža.I napriek tomuto všetkému si získala významné postavenie v spoločnosti milionárov, mala dosť peňazí, aby si užívala život. Akoby nemala ani žiadne konflikty, vyplývalo z jej záznamov, dalo by sa povedať.Poznačil si poznámku, kto je vlastne otcom Marka, lebo momentálne ním bol starý Bettman. Čítaním prešla inšpektorovi Karrovi celá noc. Svital deň prichádzajúcich Vianoc, keď hneď ráno zazvonil telefón. Zdvihol slúchadlo ako inokedy, priložil ešte ospanlivý k uchu a počúval. Bol to doktor Flit.
„ Zdravím ťa inšpektor, vedel som , že ťa nájdem jedine v práci. Mám pre teba zvláštnu správu. Tá Bettmanová má vnútri všetko v poriadku, no tvár má zničenú. Teraz sa podrž, koltom. Toto som tu ešte nemal. Musí ísť o profíka, zväčša tí používajú kolty, ktorí ešte stále vedia manipulovať s takými zbraňami a majú možnosť získať túto staršiu zbraň. Ide vlastne o westernový revolver šesťranový, ráže 0,9mm a je to ťažká zbraň, vyše jedného kilogramu. Takže mohol by si zájsť k tým, ktorých máme na zozname.“
Táto správa prebrala z driemot inšpektora Karra.
„Hádam len nespíš? Počúvaš ma?“ - zahučal do telefónu doktor Flit.
„Ale nie, nespím.“ - konečne odpovedal inšpektor Karr.
„Vďaka za správu. Len neviem kde mám začať, mám hľadať ako mačka myš? Tak vďaka, hádam budem mať šťastie, nazdar.“ - a zložil slúchadlo.
Podoprel si hlavu rukami a začal uvažovať, za kým by šiel, ktorých mená má. Potom si začal klásť otázky sám pre seba.
„Prečo to vrah spravil? Pre lásku? Pomsta? Lúpež to nebola, veď peniaze a šperky nezmizli.“
Odrazu inšpektora Karra niečo napadlo. Veď slečna Elen vravela, že kľúčik od skrinky má jej matka pri sebe. Zavolal najprv slečne Elen, či má kľúčik pri sebe a či je skrinka v spálni. Slečna Elen sa šla pozrieť, no priam behom sa vrátila k telefónu a oznámila inšpektorovi Karrovi, že skrinka je preč, ale kľúč má. Začala byť slečna Elen nervózna ako bolo počuť po telefóne. Inšpektor Karr sa ju snažil trochu ukľudniť, dal jej pokyny čo má robiť, pokým prídu. Potom schytil pero, niečo si poznačil a okamžite zavolal Mitulu, ktorý už bol našťastie v práci.Keď Mitula vošiel do kancelárie, spytoval sa inšpektor Karr.
„Čo ste našli u mŕtvej Bettmanovej?“
„Nič zvláštneho...“ - ani nedopovedal Mitula, už ho inšpektor ťahal za rukáv a vyrážali na aute k domu pani Bettmanovej.
V aute Mitula konečne dopovedal:
„Len pár peňazí v peňaženke vo vnútri kabelky, doklady, viac peňazí zviazané mala schované v takom malom vrecúšku na sukni, teda lepšie povedané pod sukňou.“
„A žiadny kľúčik ste nenašli?“
„Nie.“ - znela odpoveď Mitulu.
A tak inšpektor Karr vedel na čom asi je. V tej skrinke muselo byť niečo dôležité, čo sa podarilo páchateľovi vziať, a pretože sa kľúčik nenašiel, musí ho mať vrah, teda páchateľ. Škoda, že sa sám nepozrel do skrinky v spálni, lebo prezeral skrinku na chodbe, o ktorej hovorila slúžka, že aj tam býva notes.No nevyčítal si to veľmi, veď podľa skrinky možno nájdu vraha, alebo aspoň nejaké dotyčné osoby, ktoré môžu prichádzať do spojitosti s prípadom. Veď dosť počas noci dočítal a uvedomil si, že slúžka v ňom vzbudila akési podozrenie. S Mitulom uháňali cez mesto k domu Bettmanových. Vianoce však robili svoje, lebo ešte dosť ľudí sa pohybovalo v meste, a tak cestou museli byť viac opatrný ako inokedy. Keď konečne dorazili k domu Bettmanových vyšiel inšpektor Karr z auta. Mitula zostal v aute, čakal. Inšpektor Karr zazvonil . Prišla otvoriť slúžka. Slečna Elen ho už čakala a pozvala dnu.
„Prišiel som sa vás niečo spýtať, nechcel som po telefóne.“ - povedal slečne Elen.
No v skutočnosti prišiel pozrieť miesto, kde stála skrinka, to bola len zámienka pred slúžkou. Slúžka odišla a vtedy potichu povedal slečne Elen, čo by chcel vidieť. Slečna Elen potom pochopila, že inšpektor nedôveruje slúžke a tak potichu ho slečna Elen viedla do spálne. V spálni zistil, že podstavec musel byť iba nedávno poutieraný, lebo na podstavci vôbec nebol prach, tam kde stála skrinka.Prezrel si spodok podstavca a zrazu sa mu na tvári vylúdil nepozorovateľný úsmev. Asi má predsa len šťastie. V smere svetla zbadal odtlačok prsta na kúsku pracne vypracovaného podstavca. Nedal to poznať na sebe. Poprosil slečnu Elen nech ide za slúžkou, aby mu pripravila čaj a nech je pri nej. A keby sa slúžka na niečo pýtala, aby nehovorila jej vôbec nič.
„ A prosím vás, dajte mi ten kľúčik čo máte od stratenej skrinky, bude od teraz u mňa, v poriadku?“
„Prepáčte pán inšpektor, mala som vás hneď niečím ponúknuť.“ - ospravedlňovala sa slečna Elen.
„Samozrejme, nech sa páči.“ - a podala kľúčik inšpektorovi.
„Nič sa nestalo, chcem byť tu chvíľku sám a čaj mi padne vhod v tomto zimnom čase.“
Hneď ako slečna Elen odišla, vzal odtlačok a ešte chvíľku tam postával a potom sa pobral dolu. Slečna Elen práve vyšla z kuchyne a pozvala inšpektora, aby sa posadil.Inšpektorovi sa páčili veľké kreslá, a tak sa pohodlne usadil. Len čo obaja si sadli, vošla slúžka. Na tácke mala čaj v porcelánových šálkach a neistými krokmi približovala k inšpektorovi.
„Kedy ste naposledy utierali v dome prach?“ - silným hlasom sa spýtal inšpektor Karr a opatrne uchopil šálku, ktorú si vzal sám z tácky a robil sa, že pije.
„Prečo sa ma to pýtate? Prach utieram skoro každý deň, je to pochopiteľné. Pani Bettmanová si nepriala, aby niekde našla prach.“ - ohradila sa slúžka a chcela odísť.No inšpektor Karr ju zastavil ďalšou otázkou.
„A neviete náhodou kde mávala pani Bettmanová šperky, peniaze, listiny o obchodoch?“
Slúžka akoby najprv rozmýšľala postávajúc, akoby nevedela čo má povedať, nakoniec odpovedala ráznym, ale pohŕdavým tónom.
„ Vedela som kde má pani Bettmanová šperky, tie mávala v stolíku v spálni, sama som jej ich vyberala a pripínala. Na tom hádam nie je nič zlé? O ostatných veciach som nevedela kde má. “
„ Ďakujem za odpoveď, nemusíte sa však rozčuľovať.“
Nato slúžka odišla von z izby. Bola nahnevaná, vrátila sa do kuchyne a začala umývať riady. Inšpektor Karr spolu so slečnou Elen ostali sami v izbe. Bola to nádherná izba, všetko bolo olemované zlatom, čo bolo dôkazom, že pani Bettmanová bola skutočne bohatá. Vlastne všetky izby boli zariadené prepychovo. Odpútal na chvíľku pozornosť slečny Elen, pričom sa mu podarilo vziať odtlačky zo šálky, kde určite nájde slúžkin odtlačok. Inšpektor Karr sa po chvíľke mlčania začal spytovať slečny Elen na jej otca a brata. Medzitým sa navzájom pozorovali. Slečna si uvedomila, že inšpektor Karr je len obyčajný človek, ktorý si plní svoje povinnosti a vôbec nejde z neho hrôza ako z ostatných niektorých policajtov. Bol oblečený normálne, čo sa práve nosilo a jeho vyholená tvár mu dodávala viac mladosti. Všimla si, že má pekné, belasé oči. Inšpektor si tiež viacej všímal slečnu Elen. Páčilo sa mu, že nerobí sa žiadnou namyslenou paničkou. Je to prosté dievča, ktoré má jednu chybu.Je priveľmi krásna a zato by ju bolo nutné chrániť ako oko v hlave. Odrazu medzi rečou ako sa tak navzájom pozorovali zistili, že sa pozerajú priamo na seba a hľadia si do očí. Ohromne k sebe pristali, keby ich niekto videl spolu, určite by si pomyslel, že je to nejaký zaľúbený pár, hoci inšpektorovi tiahlo už na 30 rokov a Elen mala mať ešte len 21. Zo snenia ich zobudil buchot. To slúžka rozbila tanier. Inšpektor Karr sa rýchlo spamätal a spýtal sa slečny Elen na slúžku, ktorá mu odvetila, že u nich pracuje už pätnásť rokov. Potom sa už iba letmo pozrel na Elen, zobral šálku a cez otvorené okno vylial nedopitý čaj a šálku zabalil do sáčku, čo mal vždy pri sebe. Rozlúčil sa so slečnou Elen a poberal sa ku vchodu. Slečna Elen ho vyprevadila a blížiac sa k autu inšpektor videl ako sa policajtovi Mitulovi klepocú zuby. Celý bol uzimený a s drkotajúcimi zubami hlásil, že nebolo vidieť ani počuť nič. Keď si inšpektor Karr sadol do auta a pohli sa, ešte chvíľu sa zasnil o slečne Elen. Prefrčali popri stánku s hot-dogom. Mitula teda cúvol naspäť, zastavil a inšpektor ich kúpil niekoľko naraz. Potom o kúsok ďalej zastavili pri automate s malinovkou a vedľa do obchodu si odbehol kúpiť cigarety. Všade bolo strašne veľa ľudí, hoci bol už Štedrý vianočný deň. Keďže bol inšpektor sám, vedel, že aj tieto Vianoce strávi v práci, alebo doma pred televíziou. Keď sa vrátil do auta, ponúkal aj Mitulu.
„ Tak čo kolega, dáš si?“
„Ále, nie.“
„Len si daj, viac ťa ponúkať nebudem.“ - a podal mu hot-dog.
Mitula sa s chuťou zahryzol a mľaskajúc rozhadzoval rukami. Obaja keď si zajedli, napili sa malinovky, mali chuť zdriemnuť si. No povinnosť je povinnosť, a tak sa vracali pomaly späť. Zastali pred budovou ktorá bola dosť vysoká, no viac široká. Bola ešte len pred nedávnom postavená a už sa v nej vystriedalo množstvo ľudí. Inšpektor Karr sa zahľadel na budovu a potom sa pomaly uberal do svojej kancelárie. Keď vošiel, ovanul ho dusný vzduch, a tak najprv otvoril okno a až potom sa usadil za svoj stôl a začal pracovať.Zhrnul si všetko čo sa od slečny Elen dozvedel, najmenej sa dozvedel o jej otcovi, o ktorého sa ani Elen nezaujímala. Vedela len to, čo jej matka rozprávala. Takže si musel nájsť spisy o pánovi Bettmanovi a potom začal si všetko rozoberať. Pán Bettman mal veľkú farmu, kde vyrábajú cukrovinky a zároveň je riaditeľom v banke. Takže človek až priveľmi bohatý, prebleslo hlavou inšpektorovi. No a jeho syn je obchodník so šperkmi. Zatiaľ nebol do ničoho zapletený, pretože nepatrí medzi tých ľudí, čo robili niečo na čierno. Slúžka sa tiež ničím neprevinila. Ozvalo sa zvonenie, no bol taký zamyslený, že ledva ho registroval. Zvonenie sa opakovalo, no inšpektor Karr ho vôbec nevnímal. Telefón stíchol a do kancelárie sa vovalil Mitula.
„Šéfko, to nemôžeš zdvihnúť ten telefón keď zvoní? Alebo ti zvoní v hlave? Mám pre teba správu a ty nič!"
„No tak hovor a nerozčuľuj sa, počúvam.“ - odvetil inšpektor Karr.
„Tak ten odtlačok z miesta činu patrí slúžke, je taký istý ako na šálke.“
Nato inšpektor Karr vyletel zo stoličky a mlčky sa díval cez okno. Potom sa zvrtol na päte a vážnym tónom prehovoril.
„ Prosím ťa Mitula, choď po Klava, hádam ma nezožerie aj keď sú Vianoce, ale robota je robota.“
„Načo pán inšpektor?“ - robil si žarty Mitula.
„ Nevypytuj sa a prestaň sa smiať. Hneď ťa smiech prejde.“
Mitula šiel pre kolegu a keď sa obaja ocitli pred ním, poslal ich, aby striehli na dom, a ak by bolo niečo nápadné, sami nech konajú. Na to sa Klav ozval.
„Tak so mnou nerátaj, na toto si ma nemusel zavolať! Ja som už premrznutý na kosť a sú Vianoce, mám voľno.“
„ Len sa nevyhováraj, už si tu dvadsať minút, takže si už teplý určite dosť a ty to najlepšie poznáš. A ticho, pôjdete a basta!“
Obaja policajti namosúrený, že práve oni musia ísť do tej zimy, pobrali sa k autu. Mitula naštartoval a pustili sa po ceste, pričom si hundrali stále popod nos. Klav si predstavoval ako by mohol ležať vedľa svojej drahej polovičky.O niekoľko minút sa ocitli pred domom Bettmanových.Klav si hneď všimol, že niekto spoza závesu nazrel a hneď sa schoval. Inštinktom obaja hneď vyšli z auta a zazvonili. Po chvíľke sa dvere otvorili a v nich sa zjavila slečna Elen. Rozospatá sa spýtala, čo si páni želajú tak neskoro v noci. Potichu sa jej predstavili a spýtali, prečo im neprišla otvoriť slúžka a prečo otvorila ona dvere keď nevedela kto zvoní.
„Viete,“ - začala zajakavo slečna Elen - „už mi je všetko jedno, nemám nikoho a nič.“
„A čo keby sme to neboli my dvaja a zabili by vás?“
Slečna Elen len mykla plecami a zívla. Bolo naozaj vidno, že je to jej všetko jedno.
„ A kde je slúžka?“
„ Poslala som ju hore, mala otrasné reči. Keď som ju volala, neohlásila sa.“
Stáli pred vchodovými dverami, pretože slečna Elen ich nepozvala dnu a nechceli byť bezočivý, veď mali len strážiť dom. Lenže zmiatol ich ten záves. Pri pomyslení na záves, oči Klava sa pozreli smerom hore a videl, že v okne je odhrnutý záves a niekto zase nazerá.
„Slečna Elen to zastreté okno hore je na vašej izbe?“ - a ukázal nenápadne Klav na okno, kde sa práve napravil záves.
„Áno, to je okno na mojej izbe. Prečo sa pýtate?“
No Klav už neodpovedal na otázku, dal znamenie Mitulovi, aby zostal pri slečne Elen a sám rýchlo vošiel dnu do domu bez opýtania a bežal hore schodmi. Priam vyletel Klav po schodoch, a tak pristihol ešte slúžku, ktorá chcela vyjsť z izby slečny Elen. Zarazená ostala stáť pred policajtom, pretože si nevedela vysvetliť ako rýchlo sa dostal hore, pritom pozerala na policajta šibalskými očami.
„ Kde sa náhlite pane?“ - spýtala sa slúžka, aby zastrela podozrenie.
„ To by som sa mal ja vás spýtať, no nie?“ - s nemilým úsmevom pozrel na slúžku.
Slúžka videla, že to nepomohlo.
„Ja som bola pozrieť kto prišiel, lebo začula som auto. To vám hádam nevadí? A kto ste vlastne?“ - spýtala sa policajta, hoci dobre vedela kto to je.
Znovu a znovu skúšala odvrátiť podozrenie.
„Vy viete, že kto som, nerobte sa!“
„Čo tu hore vlastne chcete?“ - nedala sa slúžka, priam hašterivo zaškriekala.
„Ako je možné, že ste počuli auto a pani Bettmanovú keď zabíjali, nepočuli ste nič? Pekne pôjdete so mnou a na polícii vysvetlíte, čo ste tu robili!“ - schytil ju Klav
za ruku a zišli dolu schodmi, kde už netrpezlivo čakal Mitula so slečnou Elen.
Klav so slúžkou nemal problémy lebo jeho zovretie rúk nedovoľovali slúžke keď už boli dolu. Až vtedy sa spamätala a ohradila sa, prečo ju násilím berie preč.
„ Ja vám ukážem, čo si to dovoľujete?“ - kričala slúžka.
Klav nedbal na otázky, schytil slúžku ešte pevnejšie a poberal sa k autu, kam posadil ju a čakal na Mitulu. Zatiaľ sa Mitula rozlúčil so slečnou Elen, rýchlo nasadol do auta, naštartoval a ponáhľali sa za inšpektorom Karrom. Zastavili pred políciou a vtedy slúžka pozrela sa na Klava a začala vrieskať tak, že okoloidúci si mohli myslieť, že s ňou niečo robia.No Klav ju znovu schytil tak pevne za ruky, že prestala vystrájať. Posotil slúžku von z auta. Vošli do budovy, ľudia sa už nemali načo dívať. Policajti si vo vnútri pomrmlávali, prečo ich budova stojí tak zle, že ľudia vždy majú na čom baviť. Pomalým krokom sa vliekli do kancelárie inšpektora Karra, aby mu pripravili prekvapenie. Zastali pred kanceláriou, zaklopali a vošli dnu, hrdí na to čo vykonali. Inšpektor Karr zostal celý vyjavený, keď zbadal medzi Klavom a Mitulom slúžku.
„Veď to nie je možné, aby sa dala na niečo nachytať tak rýchlo, nie, to nie je možné!“ - prebehlo mysľou inšpektorovi.
Medzitým Mitula podišiel ku stolu a položil lístok, na ktorý cestou napísal vysvetlenie, prečo je s nimi slúžka.
„ Nehnevaj sa inšpektor na nás, no Klav videl ako tá striga nás pozorovala z okna slečny Elen. Mali sme zlé tušenie, vraj počula naše auto, no keď zavraždili pani Bettmanovú nič nepočula. A pred budovou vrieskala tak, že si to dalo počuť až sem hore...“
Inšpektor Karr dočítal lístok, zamyslel sa a jeho tvár vyzerala akoby chcel niekoho prizabiť. No zrazu sa pousmial a dal znamenie, že môžu Klav s Mitulom odísť. Inšpektor Karr zostal so slúžkou sám. Najprv si zapálil cigaretu, pomaly vyfukoval dym a očami sledoval slúžku, ktorá sa akoby triasla. Po chvíľke mlčania sa ozvala slúžka, lebo už nemohla zniesť to ticho.
„Smiem vedieť, prečo ste ma sem nechali doviesť, nič som nespravila?“ - a pozrela letmo na okno, ktoré bolo pootvorené.
Inšpektor Karr jej letmý pohľad zahliadol, a tak najprv vstal, zavrel okno a až potom odpovedal.
„Len pár otázok mám na vás, sama ste si na vine, keď ste si nedali pozor. Len som povedal kolegom, aby strážili dom a ak uvidia niečo podozrivé, majú konať ako uznajú za vhodné.“ - a usmial sa milo na slúžku.
„Chcel by som vedieť, aby ste mi povedali niečo o skrinke, alebo ideme radšej po poriadku. Ako je možné keď ste si šla spať a potom ako sa to stalo, ste zišli dolu ale nič ste nepočuli?“
„Neviem ako je to možné, ani ja si to neviem vysvetliť!“ - pohľadom si vypýtala cigaretu.
Keď jej inšpektor zapaľoval cigaretu vedel, že chce získať čas, aby si všetko mohla premyslieť ešte raz v hlave, čo bude hovoriť.
„A čo máte s tou skrinkou spoločné?“
„Neviem pochopiť, čo mám mať s nejakou skrinkou spoločné!“
„Nemáte náhodou aj kľúčik od tej skrinky, alebo ste pomáhali náhodou aj vrahovi?“
„Nemám spoločné s nikým a s ničím a dajte mi pokoj s takýmito otázkami!“
Bolo na slúžke badať malé rozrušenie.
„Vám nezáleží na tom, aby sme chytili vraha?“
„Ja vám ho nemôžem nájsť, neviem kto to je, asi keby som niečo vedela, tak vám poviem. No neviem nič.“ - potiahla si z cigarety aby zakryla rozrušenie a pokračovala.
„A tak vám nemôžem pomôcť, hoci by som chcela, veď pani Bettmanová bola najlepšia pani na svete.“
„Klamete! Prečo by sa potom našli vaše odtlačky prstov na poličke, kde stála skrinka? Prečo sú tu nejaké nezrovnalosti ohľadom vás?“
Bol to síce terč do prázdna, ale chcel zmiasť slúžku a vytiahnuť z nej čo najviac, keby ju poriadne vyplašil.
„Ako viete, že sú to moje odtlačky?“
„Tu sa spytujem ja vás, ale odpoviem vám. Vaše odtlačky sú na šálke, ktorú ste mi doniesli keď som bol za slečnou Elen.“
„A prečo si myslíte, že ja niečo s tým mám, vyzerá to, že si myslíte, že som niečo urobila..?“ - v jej tóne bolo však už trochu neistoty.
„Pretože ste sama mŕtvej vybrali kľúčik a spolu so skrinkou ste ho dali niekomu, o kom nám nechcete povedať. Utreli ste miesto kde stála skrinka, no omylom ste zabudli na jedno miesto.“ - odvetil inšpektor Karr a zahasil cigaretu.
„Darmo mi rozprávate rozprávky, nie som vinná a neobviňujte ma! A keď ma chcete obviniť, tak si nájdite nejakého svedka, alebo normálne dôkazy. A teraz ma pustite!“ - hodila cigaretu na zem a chcela odísť.
„Nože neponáhľajte sa, musím vás zadržať pre podozrenie.“
„Nemôžete ma zadržať pre nedostatok pravdivých dôkazov, ale aj tak som nič neurobila!“ - otvorila dvere a poberala sa preč.
„Tá má ale hlavičku.“ - pomyslel si inšpektor Karr sadajúc si na stoličku.
No hneď zase vstal a cez zatvorené okno hľadel na ulicu po ktorej kráčala slúžka. Po niekoľkých minútach sa otvorili dvere a dnu vleteli Klav a Mitula. Zastali pred inšpektorom, z ich pohľadov sa dalo vyčítať akú otázku majú na jazyku, a tak im obom vysvetlil, prečo tak konal a nakoniec ešte dodal.
„Však sa nám vtáčik raz chytí do klietky!“ - a trochu sa pousmial.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vražda anglickej boháčky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.