SLAVOJ  VLCEK

ZÁHADNÉ PLANÉTY

Grafická a technická spolupráca: Labai Emil, Franko Štefan,

Ličko Michal

Edícia: Mladá Éra Autorov nového tisícročia - / MEA 2000 o. z. /

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0191-2

ÚVOD

V čase, keď lietame ku hviezdam, už na nás nečíhajú rôzne nebezpečenstvá len "doma" na Zemi, ale tam "vonku" môže byť to nebezpečenstvo ešte nebezpečnejšie, lebo doma zväčša dokážeme predpokladať aké nebezpečenstvo na nás môže čakať a pripraviť sa naň, ale tam "vonku"? Ktohovie...

PRINCEZNÁ

Princezná Aurélia dnes sedela na tróne sama. Jej rodičia boli privítať návštevu, ktorá priletela zo Zeme. Ona osobne týchto všelijakých návštevníkov z iných planét rada nemala. Vždy na nich našla nejakú chybu, niečo, čo sa jej na nich nepozdávalo, alebo sa jej priam hnusili niektoré ich zvyklosti. Vedela síce, že sa s nimi bude musieť zvítať aj ona, ale keďže predpokladala, že to nebude až tak na oficiálnej úrovni, ako privítanie cudzincov jej rodičmi na raketodróme, predpokladala, že sa bude môcť čím skôr utiahnuť do svojich komnát a nebude im už musieť venovať viac pozornosti. Trocha ju znepokojilo, že prišli tak skoro. Takéto uvítacie ceremoniály boli zvyčajne nutné, ale boli nudné a trvali celú večnosť. Podľa nej ale tentoraz muselo všetko prebehnúť priam bleskovo. Sedela na svojom tróne a tvárila sa, že tam zaspala. Už z diaľky však počula, že sa jej otec a matka výborne bavia s novo prichádzajúcimi hosťami. Aspoň to o nich prezrádzal ich bujarý smiech. Princezná Aurélia otvorila oči až keď boli pred ňou. Zatvárila sa prekvapene a keď jej otec predstavoval ich veliteľa, prepočula síce jeho meno, ale graciózne mu podávala ruku a znudene sa predstavila aj ona:
"Aurélia."
Ich veliteľ síce svoje meno nezopakoval, ale ich pohľady sa stretli. A stalo sa niečo, čo sa jej ešte nikdy nestalo. Aspoň nie voči cudzincovi. Tento cudzinec ju zaujal a zdalo sa, že ju opantáva čím ďalej tým viac. Zrazu si uvedomila, že s ním vedie normálnu konverzáciu akoby ho poznala už dávno. Zháčila sa. Zháčil sa aj on. Zrejme si uvedomil to isté. Na okamih na seba pozerali. Potom sa obidvaja rozosmiali. A hoci toto bola iba zdvorilostná návšteva a nemala trvať dlho, úradne malo ísť o nadviazanie diplomatických stykov a ihneď po ratifikácii zmlúv o vzájomnej pomoci a parafovaní zmlúv novým veľvyslancom. Veliteľ zrazu predlžoval svoj pobyt ako sa len dalo. Dennodenne trávil viac a viac času s princeznou Auréliou a napokon to vyústilo do toho, že sa dohodli, že sa zosobášia a obidvaja zostanú na princezninej planéte. Prekvapení boli všetci. Napokon dostal veliteľ rakety povolenie aj zo Zeme, ale musel narýchlo preveriť schopnosť ovládať ich rakety celou svojou posádkou ktorou sem prileteli, ale aj rakiet, používaných na tejto planéte. Keď sa jeho raketa vracala na Zem, stál s princeznou Auréliou ruku v ruke na hradbách jej kaštieľa a pozerali spolu jej odlet.
"A nebudeš toho ľutovať?" - spýtala sa princezná.
"S tebou nikdy." - odvetil veliteľ.

Pritiahol ju k sebe a ich pery splynuli v úprimnom bozku.

TIENE

Bolo treba veľmi dlho manévrovať, kým mohli na tej planéte pristáť. A hoci ich veliteľ nerád pristával, hoci aj na planéte ktorú dobre poznal, v noci dnes mu nič iné nezostávalo. Ale napokon pristáli. Planéta to bola príjemná. Aj jej atmosféra a klimatické podmienky. Keď vystúpili z rakety, bola vlahá noc. Nebolo chladno, ale nebolo ani príliš teplo. Bolo tak akurát, príjemne. Ich veliteľ sa zasmial:
"Ak by som tu mal s kým, tak by som sa teraz vybral niekde na rande s nejakou miestnou kráskou."
Bol to suchý vtip, a tak sa všetci zasmiali len ako z povinnosti. Ale zrazu všetci stíchli. Niečo sa okolo nich mihlo.
"Už sú tu.“- poznamenal opäť veliteľ.
"Idem si pohľadať svoju krásku."
Ostatní zostali stáť, ale on sa vybral z niekoľkými tieňmi, ktoré sa okolo nich mihli. Tiene zastali. Došiel až k nim. Na jeho prekvapenie to boli naozaj dievčatá. Len boli akési hmlisté, tienisté, temné, akoby nemali ani svoje vlastné obrysy. Dospel až celkom k nim. Tá najkrajšia sa pobrala k nemu. Akosi telepaticky ho oslovila:
"Vitaj, krásavec. Ak ti nevadí, že sme iba tiene a vo dne nás neuvidíš vôbec, tak sa môžeme ísť niekde zabaviť. Ty sa mi totiž páčiš."

Prikývol. Zavesila sa doňho. Odchádzali spolu. Sám nevedel kde, ale nejako jej dôveroval.

ULTIMÁTUM

Nad najvyššou pyramídou sa objavil oslnivý záblesk. Akási guľa sa znášala až pod pyramídu. Z gule vystúpili štyria muži. Z pyramídy vyšli kňazi. Jeden z mužov sa obrátil na najvyššieho kňaza:
"Priniesli sme vám vedenie Bohov aj vládu a vy ste to zneužili. Ak neobetujete dnes o polnoci na vrchole tejto pyramídy svojho vládcu Quetzalcoatla, potom vás Boh potrestá. Vyhladí celý váš národ."
Najvyšší z kňazov sa ohradil:
"Quetzalcoatl je náš vládca, ktorý svoje meno prevzal od nášho najvyššieho Boha. Tak ako nemôžeme obetovať Slnko, nemôžeme obetovať ani Quetzalcoatla. Tak, ako slnko vstáva každý deň, tak vstáva každý deň aj Quetzalcoatl."
"Odmietate teda uposlúchnuť náš rozkaz? Už si nepamätáte trest, ktorý sme na vás vykonali?"
Kňaz odvetil:
"Nedbáme na tresty. Quetzalcoatla neobetujeme."
"Posledné slovo?"
"Posledné slovo."
Muž z ohnivej gule mykol plecom.
"Nuž, sami ste si rozhodli."

Všetci štyria nastúpili naspäť do gule. Guľa vyletela smerom hore. Zostala visieť nad pyramídou. Guľa sa rozsvietila. Jej svetlo sa šírilo po celej krajine. Dotklo sa každého človeka. Každý, koho sa dotklo zmeravel. Iba štyria kňazi nie. Bola polnoc. Nič sa však nedialo. Nikoho neobetovali. Tobôž Quetzalcoatla. Svetlo zasiahlo aj štyroch kňazov. V tom okamihu sa všetci obyvatelia Quetzalcoatlovej krajiny rozpadli na prach. Tak vyhynul naraz celý národ. Ohnivá guľa odletela smerom ku hviezdam.

NEBESKÁ LINKA

Alexander Magill bol vášnivým fanúšikom telefonovania. Snáď odvtedy čo vedel rozprávať, telefonoval. Jeho matka o tom žartovala a tvrdila, že ešte keď bola v pôrodnici a narodil sa, požiadala ošetrujúceho lekára, aby to počul aj jeho otec a chcela mať k dispozícii telefón s už predvoleným číslo svojho manžela. Prvý zvuk naozaj Alexander Magill vydal do telefónneho slúchadla a už vtedy sa naň sápal. Ale Alexandrovi Magillovi bolo celkom jedno, kde telefonuje. Volal známym aj neznámym ľuďom, rôznym firmám, zúčastňoval sa rôznych telefonických súťaží, volal telefónom keď sa chcel dozvedieť aké bude počasie hoci aj na druhom konci sveta, alebo koľko je hodín. Telefón využíval absolútne na všetko. Napokon, bol zámožný. Po svojich rodičoch zdedil toľko, že si bol vedomý, že to nevie pretelefonovať ani za celý svoj život, aj keby telefonoval dvadsať štyri hodín denne. Dnes však bol na pošte, lebo si tam musel osobne vydvihnúť nejakú zásielku, ktorú si telefonicky objednal. Keď už dochádzal ku svojmu domu, zbadal na zemi papierik s nejakými číslami. Hlavou mu prebehla bláznivá myšlienka, že tie čísla skúsi zatelefonovať. Možno sa mu niekto ozve. Ako náhle sa doma dostal k prvému telefónu, lebo mal telefóny prakticky vo všetkých miestnostiach, ešte si ani nevyzul topánky a nezavesil kabát a klobúk na vešiak, už vytáčal to číslo. Chvíľu čakal. Ozval sa zvláštny signál. Taký ešte nikdy nepočul. A zrazu sa odtiaľ ozvalo:
"Tu Nebeská linka. Tu Nebeská linka. Vyslovte do telefónu hocijaké želanie a okamžite sa vám vyplní. Tu Nebeská linka. Tu Nebeská linka."
Keď hlas v telefóne skončil, okamžite zareagoval:
"Ďakujem za ponuku. Rád by som okamžite tam, odkiaľ sa ozýva Nebeská linka. Taký zvláštny signál som totiž ešte nikdy nepočul."
Vôbec si neuvedomil, že sa niekde premiestnil, ale zrazu sedel v akejsi staromódnej telefónnej ústredni. Pri telefónoch však nesedeli ľudia. Sedeli pri nich zvláštne bytosti, ktoré nevedel definovať. Na hlavách mali niečo ako rohy. A už k nemu niekto kráčal. Aj ten mal na hlave tie zvláštne rohy. Neznámy mu podával ruku:
"Vitajte, pán Alexander Magill. Ste to práve vy, kto vyhral prvú cenu. Práve ste sa totiž stali operátorom Nebeskej linky."
Alexander Magill cítil, že sa na ňom niečo mení. A vtedy si uvedomil, že aj jemu vyrastajú na hlave tie zvláštne rohy.
"Kde to som?" - spýtal sa.
"Na našej kozmickej lodi."
"Ale vy... nie ste zo Zeme, však?"
"Nie, to nie sme, ale sme jediní operátori, ktorí telefonicky spravujú celý vesmír."
Alexander Magill si siahol na hlavu. Tie rohy tam boli. Muž ukázal na tie dva rohy.

"To sú antény, cez ktoré ste sa napojili na náš telefónny systém. Teraz už môžete telefonovať hocikde v celom vesmíre. A nebojte sa, tie anténky vám to automaticky preložia, a tak vám bude každý rozumieť."

TVOREČEK

Bramwell Sareth nerád chodil na veľké expedície. Najradšej všade chodil sám. A keďže ho uisťovali, že na tej planéte nie je nič nebezpečné, hoci tam doposiaľ nik nebol, rozhodol sa, že tam pôjde len v rakete pre jedného človeka. Považoval to iba za rutinnú záležitosť a nepredpokladal žiadne potiaže. Keď pristál, sám sebe si lahodil, aké hladké toto pristátie bolo. Nie vždy sa mu podarilo takto hladko pristáť. Ale doposiaľ ešte nikdy nepristál tak zle, aby musel volať po pomoc. Neváhal ani na okamih. Zabezpečil raketu tak, aby mohol hocikedy aj bez námahy odletieť, ako sa aj dostať bezpečne do rakety a sám. Nik nepovolaný. Nik druhý. Opustil raketu. Keďže ho všetky prístroje uisťovali, že sa nemá čoho báť a že atmosféra je dýchateľná a bezproblémová, urobil tak hneď vzápätí po tom, čo všetko v rakete skontroloval. Predsa len tá štipka nedôvery bola namieste, uisťoval sám seba. Rozhliadol a usmieval sa. Vonku bolo príjemne. Nebol ešte podvečer ale cítil, že slnko sa tu už kloní k západu. Nebola mu zima, nebolo mu ani teplo. Cítil sa príjemne. Veľmi príjemne. Ale bol neustále v strehu. Tie roky praxe ho naučili, že nesmie nikdy nikomu a ničomu na svete dôverovať. Nerátal s nejakým podrazom. Skôr s nečakaným prekvapením. Rozmýšľal, kde by sa mal vybrať. Nechcel sa priveľmi vzdialiť od rakety, ale nechcel sa zasa ponevierať len tak okolo rakety. Hoci sa práve v jej blízkosti cítil najbezpečnejšie. Kto by naňho pozeral, každý by sa čudoval, čo to robí. Chodil totiž v kruhoch okolo rakety. Kruhy sa neustále zväčšovali. Zastal. Pozrel naspäť k rakete. Na okamih sa mu zazdalo, že sa niečo k jeho rakete približuje. Ale nebol si tým istý. Prizrel sa tomu bližšie. Opatrne, pomaly, s nedôverou sa k tomu vybral. Už to bolo tesne pri vchode do jeho rakety. Bramwell Sareth pridal do kroku. Dorazil k rakete takmer súčasne s tým čudom. Stáli vedľa seba a pozerali jeden na druhého. Bol to malý tvorček. Pripadal mu ako nejaké dieťa s veľkými očami a najmä veľkými ušami. Pripadalo mu, že ak by nimi zamával, musel by sa vzniesť. Tvorček vydal zvláštny piskľavý zvuk. Obrátil sa k rakete a namieril dlhým tenkým ukazovákom pravej ruky na dvere rakety. Dvere sa otvorili. Bramwell Sareth naňho iba s úžasom pozeral. Tvorček sa pobral dnu. Bramwell Sareth ho nasledoval. Tvorček sa pobral rovno do riadiacej kabíny. Vyčkal, kým k nemu Bramwell Sareth nedorazil. Obrátil sa k nemu. Chcel niečo povedať a vystretou rukou ukazoval na tvorčeka. Tvorček mu chňapol po ruke. Odhrýzol mu ju a prehltol. Bramwell Sareth bol taký prekvapený, že si vlastne ani neuvedomil, čo sa deje. Nestačil si to totiž uvedomiť. Takmer v tom istom okamihu ho totiž tvorček prehltol celého. Tvorček prehltol naprázdno. V tom okamihu sa premenil na Bramwella Saretha. Zatváril sa spokojne. Zapískol. Usadil sa k riadiacemu pultu. Odštartoval. Späť na Zem.

HLAVIČKY

Tá planéta bola považovaná za jednu z najbezpečnejších v celom známom vesmíre, hoci zasa tých obývateľných pre Pozemšťanov až tak veľa nebolo. Ale táto medzi nich patrila. Brali ju ako zvláštnu rezervu, ak by zasa niekedy muselo dôjsť k nejakému sťahovaniu národov. Sama o sebe bola nudná a nikdy sa tu nič zvláštne neudialo. Každý si myslel, ak už tu musel služobne pobývať, že ho sem pridelili z trestu. A aj tak to každý bral. Noel Jeremiah Illson viedol ten výskumný ústav už dávno. Dalo by sa azda povedať, že na tejto planéte ostarel. Sám si už ani nepamätal, kedy sem vlastne prišiel. Bol snáď jediným, ktorému sa na tejto planéte páčilo. Považoval ju za svoj domov. Ale tie zvláštne úmrtia práve v tomto zelenom údolí sa mu nepáčili. Tak nejako si predstavoval Raj. Toto zelené údolie, ktoré vlastne ani nikdy neopúšťal. Cítil sa tu dobre. Cítil sa tu doma a za nič na svete by toto miesto nevymenil. Zarážalo ho však, že od istého okamihu každý nový kto sem prišiel, zahynul. Za dosť zvláštnych okolností. Vlastne by sa dalo povedať, že za tých najpríjemnejších okolností. Každý, kto sem došiel, sa ihneď zaľúbil. Snáď to bolo zvláštne čaro toho zeleného údolia, snáď to bolo to, že pomer mužov a žien tu bol vždy veľmi dobre a starostlivo vyvážený. Snáď to bolo aj tým, že každý z tých nových, čo sem prišli si myslel, že našiel svoj ideál, muža alebo ženu svojich snov. A tak sa každý z nich pobral na prechádzku, ruku v ruke, s očami len jeden pre druhého, tým zeleným údolím. A ráno ich našli. Mŕtvych. Ale nech ich skúmali ako chceli, nič na nich nenachádzali. Nedala sa diagnostikovať príčina smrti. Noel Jeremiah Illson si nechal tých posledných dvoch doniesť do svojho laboratória. Hoci patológia nebola nikdy jeho odbor, teraz tu ležali pred ním. Boli holí a on skúmal ich telá kúsok po kúsku, piaď po piadi, milimeter po milimetri. Zakrútil hlavou. Nie nad samotným faktom, ale nad tým, že si toho doposiaľ nik nepovšimol. Ale nik ani nebehal s lupou v ruke po ich telách. Iba on. V oblasti srdca našiel tak drobné vpichy, že ich nik voľným okom zbadať nemohol. Opatrne vyrezal kúsok kože skalpelom. Vložil ho pod mikroskop. Užasol. Ale ten kúsok jeho kože pod mikroskopom nechal. Pobral sa k jeho spoločníčke. Na rovnakom mieste vyrezal aj jej skalpelom kúsok kože, keď si to miesto predtým pozrel pod lupou. Ten kúsok kože vložil pod druhý mikroskop. Výsledok bol taký istý. Vážne a zamyslene pokýval hlavou. Pozeral na drobné ľudské hlavičky. V tele muža to boli presné kópie hlavy muža a v tele ženy to boli presné kópie hlavy ženy. Pevne vryté do kože. Opatrne vybral pinzetou jednu mužskú a jednu ženskú hlavičku. Obidve vložil pod tretí mikroskop. Zbadal, ako obidve hlavičky otvárajú ústočká a ceria naňho zuby. Okamžite sa ponáhľal k telefónu. Váhal však, komu má volať. Uvedomil si, že z najbezpečnejšej planéty našej sústavy sa zrazu stáva tá najnebezpečnejšia. Položil slúchadlo. Uvedomil si, že musí v každom prípade zabrániť, aby sem dodávali nových a nových špecialistov. Musel si vystačiť s tými starými. Tí boli nejakým spôsobom imúnni. Teraz vedel, že jeho ústav má tajnú úlohu. Tú najtajnejšiu. Takú tajnú, že na nej mohol pracovať iba on sám.

VÝBUŠNÍ ĽUDIA

Posielali ma na tú planétu nespočetne razy a vždy som sa vrátil. Jednoducho som s nimi vedel jednať. Nik iný sa nikdy nevrátil. Jednoducho s nimi nevedel jednať. Ale asi by som to mal začať líčiť do radu. Dnes mi to pripadá už strašne dávno, keď som vyrazil na tú planétu po prvý raz. V skutočnosti je to len pár rokov, ale to nehrá až takú podstatnú rolu. Dôležité je, aby si človek vždy zachoval tú správnu dávku nedôverčivosti. Niekto volá zdravý odstup, ale to nie je pravda a nie je to ani presné. Keď si človek zachová odstup, nikdy sa s nikým nedokáže zblížiť. Ale keď si zachová určitú zdravú dávku nedôverčivosti, človek sa môže zblížiť aj s tak diametrálne odlišnou kultúrou, aká bola na tejto planéte. Ešte pred pár rokmi som pracoval vo výskumnom tíme a naši velitelia nás posielali vždy po dvoch. Keby jeden zlyhal, ten druhý to musel napraviť. Koľko razy to pomohlo! A nielen mne. Ale, aby som dal veci na správnu mieru. Hoci nás volali výskumným tímom, boli sme skôr prieskumným tímom. Neboli sme vedci. Boli sme skôr vojaci a naše rešerše, ako to nazývali oni, boli vždy skôr vojenského a strategického charakteru ako vedeckého. Vždy nám išlo skôr o to, ako tú ktorú planétu, alebo hoci aj len nejakú jej oblasť ovládnuť a využiť pre seba, alebo skôr pre strategické ciele tej skupinky ľudí, čo bola pri moci. A asi vládli dobre, lebo ešte aj teraz ich nik nevystriedal, hoci už by boli zrelí ísť do dôchodku. Ale to neprislúcha kritizovať mne. Na to sú tu iní ľudia. Oveľa vplyvnejší. Ale ich mocenským záujmom zrejme títo ľudia vyhovujú. Keď som teda so Stevenom dorazil na túto čudnú planétu, ani jeden z nás nemal dobrý pocit. Všetky naše prístroje ukazovali prítomnosť uhľovodíkov a iných plynov v tak nebezpečnej miere, že sme mali obavy, že by to mohlo rozleptať aj naše skafandre. Opatrne sme obleteli celú planétu, pristáli sme tam, kde sa nám zdala ich koncentrovanosť najmenšia a najmä neboli vo vzduchu žiadne leptajúce zložky. Mohli sme teda bez obáv opustiť náš raketoplán. Ono nebolo veľmi kde pristáť, lebo táto planéta mala síce pomerne pevné jadro, ale zvyšok povrchu boli len tekuté plyny. Keďže však nepoškodili plášť našej lode, rozhodli sme sa vtedy vstúpiť do jej atmosféry. Tam dole už koncentrácia nebola naozaj až taká silná. Nedalo sa povedať, že by tam bola pre nás dýchateľná atmosféra, ale dalo sa aspoň vystúpiť z raketoplánu a v tom zvláštnom ovzduší si aspoň trocha zaplávať. Kráčať sa tam veľmi nedalo. Ale my sme boli spokojní. Našou úlohou nebolo túto planétu kolonizovať, ale spraviť len bežný prieskum, ako to volali naši šéfovia. Až tí hore mali potom rozhodnúť, čo ďalej. Na to sme už my boli malí páni. My sme mali iba nadstavovať naše krky. Ale Steven bol vždy do všetkého veľmi hŕŕ a hoci som ho upozorňoval, že by sme si mali dobre rozvážiť, či si môžeme dovoliť vystúpiť, alebo urobiť len prieskum z nášho raketoplánu, zatiaľ čo naša raketa by zostala na obežnej dráhe. On chcel ísť silou-mocou na tú planétu. A ako vyšiel, tak aj skončil. Ako bol do všetkého hŕŕ, tak ich nezbadal. Ja som ich videl, ale už som ho nestihol varovať. Zbadal som ich tiež veľmi neskoro, ale zbadal som ich. Blížili sa k nemu. Boli to skôr siluety, ale podobali sa ľuďom, hoci znetvoreným ľuďom. Zrejme už ale niekedy ľudí videli, a tak ich napodobnili. Aj oni mali záujem sa s nami stretnúť. Lenže Steven to bral priveľmi zhurta. Narazil do nich a explodoval. S ním aj niekoľko tých zvláštnych ľudí. Vyčkávali oni. Vyčkával som ja. Ale vedel som, že je to jedinečná šanca a že ju musím chytiť za pačesy. Veľmi opatrne som opustil raketoplán a blížil som sa k nim. V určitej vzdialenosti som zastal. Zastali aj oni. V tom istom okamihu ako ja. Veľmi opatrne a pomaly som začal gestikulovať. Podobnými gestami odpovedali aj oni mne. Kontakt, o ktorý mi išlo, bol teda nadviazaný. Podobnou posunčinou sme sa dohovárali hodnú chvíľu, kým nedorazil nejaký ich vodca. Ten iba opatrne dal ruky pred seba akoby sa chcel brániť. V tom okamihu som pocítil zvláštne dunenie v hlave. A ihneď som si uvedomil, že som s ním nadviazal telepatický kontakt. Vymenili sme si mnoho nápadov a myšlienok a napokon sme sa dohodli, že sa opäť stretneme. Dovolil, že si môžem so sebou vziať koho len chcem, ale vždy pritom budem musieť byť prítomný aj ja. A nielen ja. Požadoval po mne, aby som vždy po svojom prílete ku planéte, uskutočnil dva prelety okolo celej planéty a potom v presne určenom bode, ktorý bude označený zvláštnym žltým lúčom usmernenou explóziou, môžem pristáť za obdobných podmienok ako dnes. Odvtedy som bol na tejto planéte toľko razy, že to ani sám neviem zrátať. Nepochybujem však o tom, že moji velitelia o všetkých mojich letoch majú presné záznamy. Ale to ma nezaujíma. Zaujímavé je, že so mnou vždy poslali takých istých nerozvážnych a až priveľmi entuziastických ľudí ako bol Steven, a tak každý jeden zahynul. Vždy som sa vracal iba sám. Moji velitelia mi to nemali za zlé, lebo informácie o ktoré im išlo, som aj tak vždy doniesol naspäť ja. Moji velitelia ma mali radi a verili mi. Nikdy ich nenapadlo pochybovať o mojej čestnosti a nikdy ich nenapadlo, že by som snáď tých ľudí mohol zabíjať ja. Nezabíjal som ich. Mohli sa o tom presvedčiť sami. Vždy si mali možnosť pozrieť niečo ako video, čiernu skrinku a to ich vždy presvedčilo, že v ich smrti prsty nemám. Bola to ich nerozvážnosť a zbrklosť, ktorá ich zabíjala. Napokon sa moja admiralita, ako som pre seba nazýval svojich veliteľov, rozhodla, že budem na tú planétu vždy chodiť sám. Tým na planéte to nebol podozrivé a ochotne mi dávali všetky informácie, ktoré som požadoval. Ani si vlastne neuvedomovali, že s ich vlastnou pomocou na tej planéte budujeme predsunutú baštu nášho hviezdneho impéria. Boli milí, ale iba ku mne. Každý iný pri týchto ľuďoch explodoval. Neskoršie som sa dozvedel, že sa skutočne, kedysi v šerom dávnoveku kozmonautiky, skutočne stretli s ľuďmi zo Zeme, ale to už bolo nesmierne dávno. A asi týchto Pozemšťanov považovali za jediný kultivovaný národ v celom vesmíre, hoci niektoré vesmírne civilizácie boli vyspelejšie. Im sme boli jednoducho sympatickí. Ale problémom mojich všetkých spolupracovníkov bolo, že oni nevedeli, ako sa k nim majú správať. A najhoršie na tom bolo, že už vôbec nevedeli, ako majú s metánovými ľuďmi komunikovať. To som vedel iba ja. A to bolo to moje eso v rukáve, pre ktoré si ma tá moja admiralita tak vážila a vedela to aj dobre a správe oceniť. Odvtedy, čo som začal lietať na túto planétu, som prakticky žiadne iné misie nedostával. A táto bola taká výnosná, že som nemusel brávať ani žiadne "bočáky", ako to nazývali kolegovia. Ostatne, aj tak by som na to nemal čas. Mal som priveľa roboty so spracúvaním tejto planéty v náš prospech, v prospech mojej admirality. Ako si zadelím robotu a ako to už navliecť, keby som musel niečo trocha poponáhľať tak, aby mi to vydržalo čo najdlhšie, to bol už môj problém. Ale aj ten sa zdal byť dlhodobo vyriešený. Aspoň dovtedy, kým admiralita bude mať záujem o túto planétu. A kým ju bude potrebovať. Ich ciele ma nezaujímali. Ja som bol len ich nástrojom a podľa môjho názoru, dobre plateným nástrojom. Ale to už nebola moja starosť. Možno ma platili za moju diskrétnosť a správne rozhodovanie, aké informácie mám komu poskytnúť. Kým ma budú dobre platiť a nestanem sa im nepohodlným. Ak by k tomu však došlo, mal som zasa svoje konexie na tejto čudnej planéte už také rozsiahle, že by mi bez pochyby pomohli aj títo metánoví ľudia pod vedením starého Mena, ktorý so mnou vždy telepaticky komunikoval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Záhadné planéty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.