Kamila pintér

KASTELÁNKA

JEHO VELIČENSTVA

Grafická a technická spolupráca: Labai Emil, Ličko Michal

Dizajn obalu: Marianna Maholányiová

Edícia: Mladá Éra Autorov nového tisícročia - / MEA 2000 o. z. /

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0164-6

O B S A H

Pisár Blažej

Plná moc

Svätý Grál

Cisár Karol

Kráľ Ján

Dar

Pápež

Universita Carolina

Okrúhly stôl

„Venované všetkým, ktorí dokážu dúfať ...“

(autorka)

Pisár Blažej

Markgróf Václav sedel zamračený vo svojej komnate. Mal asi dvadsať rokov, bol to urastený a pekný muž. Lenže vyzeral dosť zhýčkaný a znudený. Pristúpil k nemu pobočník Jiří a povedal:
„Pane, Bořek z Pardubíc vám chce predstaviť svoju dcéru.“
„Dcéru? Koľko má tých dcér? Keby syna. Vyzerá tá dcéra aspoň k svetu?“
„To musíte posúdiť vy, pane. Ja by som povedal, že je celkom pekná. Lenže môj vkus vám málokedy vyhovoval.“
„Dobre, Jiří, zavolajte ho dnu.“
Vošiel Bořek a s ním jeho dcéra. Václav sa znudene pozrel. Dievča bolo driečne, ale tým ho nezaujalo.Videl krajšie a zdá sa, že aj milšie.Postavil sa a obišiel ju dookola. Bola rovnako vysoká ako on. To, čo ho zaujalo bolo, že stála hrdo, možno až vzdorovito s hlavou zdvihnutou a očami zvedavo upretými na neho. Všetky predtým tu stávali placho, s podlízavo sklopenými očami a s túžbou zapáčiť sa mu, ktorú tak silno skrývali až z nich kričala. Pomyslel si:
„Nie je škaredá. Najnovšie sa všetci otcovia mladých slečien priam pretekajú v tom, aby svoje dcérušky predstavili mne. Čo má za lubom tento? Hm, uvidíme, ako ju bude chváliť.“
„Pane,“ - začal Bořek - „toto je moja dcéra Blažena, birmovným menom Beáta.“
„Dobre, pane.“ - netrpezlivo ho prerušil.
„Čím vyniká vaša dcéra, že ste mi ju priviedli predstaviť?“
„Pane, Blažena je moja štvrtá dcéra. Syna som sa nedočkal. Nechal som ju preto vychovať ako chlapca. Vie vynikajúco jazdiť na koni, výborne strieľať z kuše, je pohotová a bystrá. Ovláda nemčinu a latinčinu a dokonca vie čítať, písať a rátať. Je to moja pýcha.“ - ukázal pyšne otec na dcéru.
Blažena sa uklonila a myslela si:
„Všeličo som o ňom počula, no vyzerá ako rozmaznaný pajác. Nech ma pošle domov, namyslenec!“
„Zaujímavé, vzdelaná dcéra v čase, keď ani mnohí páni nevedia písať a čítať. Nie je to zbytočný prepych investovať toľko do obyčajnej dcéry?“ - poznamenal sarkasticky smerom k Bořkovi.
„Neutrpela tou veľkou učenosťou jej ženskosť?“
„Nie, pane. Blažena je milá a jemná dáma. Myslím si, že ešte nikto sa v jej spoločnosti nenudil.“ - odpovedal Bořek, akoby ani len nepočul Václavov posmešný tón.
Václav pristúpil k dievčine. Blažena stála rovno a pozerala sa mu do očí. Pozerala sa dokonca tak hrdo ako keby jej predstavovali Václava a nie naopak. Pohľadom jej chcel dať najavo, kto je pánom situácie. Čakal, že uhne zrakom, sklopí oči alebo sa aspoň zapýri. Lenže ona sa na neho pozerala tak dlho a odvážne až jej on sám uhol pohľadom. Dokonca ho sledovala aj potom, akoby bola v strehu. Ešte raz si ju dôkladne prezrel a nakoniec si neodpustil:
„Pán Bořek, takže je niečo na svete, čo vaša dokonalá dcéra nedokáže?“
„Ale áno.“ - odpovedal Bořek a bolo na ňom vidieť, že ho to veľmi mrzí.
„Moja dcéra neudrží obojručný meč. Je to predsa iba žena.“
„Aspoň nejaká chybička. V spoločnosti dokonalých ľudí sa totiž necítim dobre.“ - uškrnul sa Václav.
„Zoberiete si ju teda na dvor?“
„Zoberiem. Ibaže pod jednou podmienkou, musí mi dokázať, že všetko, čo ste o nej hovorili je pravda. Ináč vám ju pošlem späť.“
Na Bořkovi bolo vidieť, že mu padol kameň zo srdca.
„Tak sa nemám čoho obávať, pane. Blažena je naozaj najlepšia.“ - uklonil sa a na pokyn markgrófa vyšiel. Pobočník ho vyprevadil. Následník zostal s dievčinou osamote. Blažena stála, Václav sa okolo nej prechádzal. Nakoniec sa spýtal:
„Koľko máte rokov?“
„Sedemnásť, pane.“ - odpovedala smelo bez toho, aby sa mu uklonila.
„Sedemnásť. Slečny vo vašom veku už dávno bývajú vydaté. A vy?“
„Nemyslím si, že by žena mala iba rodiť deti a starať sa o ne. Myslím si, že žena je viac než prítulné domáce zviera.“
Václav sa prekvapene pozrel Blažene do očí. Nezarazila ho tak jej bezočivosť ako jej slová.
„Domáce zviera? Neviem si predstaviť, že by sa pes alebo kôň staral o moje deti. To sa mi zdá prehnané.“
„Nie je to prehnané, pane. Pes musí byť vždy pripravený na pokyn svojho pána. Psa sa tiež nikto nepýta, či nemá starosti, či nie je unavený. Dbá sa len na to, aby bol sýty a primerane upravený.Dovolím si vám dať otázku pane:
„Viete o tom, čo cíti vaša manželka? Viete o tom čo ju trápi alebo naopak teší?“ - Blažena sa odmlčala a čakala na odpoveď.
Václav sa zachmúril ešte viac. Odvaha dievčaťa, ktorú by možno iní už považovali za drzosť, sa mu páčila. Lenže tie jej nepríjemné otázky! Naozaj, zaujímal sa on o svoju manželku viac? Kdeže. Oženili ho ako dvanásťročného a ona tiež nemala viac. Boli si navzájom ako politickí rukojemníci. Cudzí, chladní, len zábezpeka toho, že navzájom nepôjdu proti sebe. Neboli o nič viac než figúrky na šachovnici bez vlastnej vôle. Po dlhej chvíli sa ozval:
„Milá slečna, čím by teda mala byť podľa vás žena?“
„Mala by byť milujúca a nežná. Nie otrok, ani slúžka, ale rovnocenná partnerka. Žiaľ, to asi nie je možné.“
„Myslíte si, že ženy tejto výsady nie sú hodné?“
„Myslím si, že niektoré sú hodné. Lenže otázka znie, sú hodní tejto výsady aj muži?“ - a pozrela sa Václavovi priamo do očí.
Václav sa postavil priamo oproti nej:
„Ženu, ktorá by bola skutočne takáto, som ešte nenašiel. A to som hľadal na mnohých panovníckych dvoroch Európy!“ - odsekol popudene.
Usmiala sa.
„Práve preto ste ju nemohli nájsť. Ja ich poznám niekoľko. Ani jedna z nich nepatrí k žiadnemu panovníckemu dvoru.“
„Zaujímavé. Myslel som si, že na dvoroch musia byť len tí najlepší z najlepších.“
Chcel to povedať ironicky, ale znelo to skôr zarazene.
„To je veľký omyl. Ľudia, ktorí sú skutočne cnostní, nepotrebujú predvádzanie na dvoroch.“
„A vy sa prečo potrebujete predvádzať?“
„Ja sa nepredvádzam!“ - odsekla prudšie, než chcela.
„Tak načo ste prišli?“
„Počula som, že panovnícky dvor je to najvznešenejšie a najkrajšie. Lenže za tých niekoľko dní, kým ste ma prijali, som sa presvedčila, že to nie je tak.“
„Vám vôbec nebude ľúto, keď vás pošlem domov?“ -začudoval sa.
„Vôbec nie.“ - usmiala sa.
„Slzy, ktoré budem prelievať, určite nebudú slzami žiaľu.“
„Tak zostávajú už iba slzy radosti. Vás asi doma niekto čaká.“
„Môj priateľ. Jazdievame spolu na koňoch a poľujeme na jarabice alebo zajace.“
„Ten váš priateľ je asi vzdelaný muž, však?“ - uškrnul sa, lebo čakal opačnú odpoveď.
„Áno, učievali sme sa spolu.“
„A prečo si vás ešte nezobral?“
„Môj otec je šľachtic a môj priateľ je iba synom farára.“
„Farára? Veď kňazi majú celibát!“
„Kňazi sa nesmú ženiť, v tom máte pravdu, ale to neznamená, že by nemali deti. Môj priateľ má aj dvoch bratov. Jeden je tiež kňaz.“
Václav žasol. Zrazu sa mu zdala krásna. Nie krásna, najkrajšia zo všetkých žien, ktoré dosiaľ stretol! Že by to bolo tým podmanivým úsmevom? Nie, nie, ju domov nepošle! To vedel celkom presne. Mal by ju nechať vo svojej blízkosti. Lenže ako? Zrazu si spomenul.
„Váš otec tvrdil, že viete nielen nemecky, ale aj latinsky, a to dokonca aj písať. Nechceli by ste teraz na chvíľku zastúpiť môjho pisára?“ - a ukázal jej rukou k pisárskemu pultu.
„Prečo nie, pane.“ - odvetila a zastala si na ponúknuté miesto.
Václav jej začal diktovať latinský list. Hneď v prvej vete urobil chybu a čakal, či to zbadá. Lenže Blažena sa ihneď ozvala:
„Pane, tá veta nie je najlepšie formulovaná. Mala by som to napísať takto …“ - a latinsky zopakovala správne znenie.
Václav sa k nej otočil chrbtom, aby nevidela, že sa spokojne usmieva. Nečakal, že to zvládne, ale aj tak by si vymyslel niečo, prečo by musela zostať. Veď je predsa synom kráľa! Potom jej nadiktoval ešte jeden list v nemčine. Obidva si skontroloval a až potom ich podpísal. S Blaženinou prácou bol veľmi, veľmi spokojný.
„Slečna, váš otec ospevoval vaše jazdecké a strelecké umenie. Rád by som sa o ňom presvedčil na vlastné oči. Zajtra skoro ráno začína poľovačka. Dovoľujem si vás na ňu pozvať.“ - a uklonil sa.
„Bude mi veľkou cťou, pane.“ - usmiala sa Blažena a uklonila sa tiež.
Václav jej podal ruku a vyprevadil ju až ku dverám.Ráno už čakali nastúpené pážatá a páni z dvora na panovníka. Mali pripravené kuše i tulce so šípmi. Neďaleko nich netrpezlivo erdžali kone a pobehovali psy.Prišiel Václav. Rozhliadal sa okolo seba, akoby niekoho hľadal, a potom nespokojne povedal:
„Na poľovačku som pozval aj jednu dámu. Vraj veľmi dobre jazdí a strieľa. Aspoň tak som počul. Ale dochvíľnosť zrejme nie je jej silnou stránkou, keď nechá na seba čakať!“
Vtedy podišlo k nemu jedno páža:
„Pane, tá dáma sa chce ospravedlniť, že ako žena sa na poľovačku nehodí a namiesto seba poslala mňa.“
Páža sa s úsmevom uklonilo a Václav spoznal tie oči.
„Takže ospravedlniť. Dobre, ospravedlňujeme jej neprítomnosť. Aké je vaše ctené meno?“ - uškrnul sa.
„Blažej, pane.“
„Dobre, Blažej. Dnes musíš namiesto svojej panej ukázať čo vieš ty. Súhlasíš?“
„Áno pane, rád.“ - páža sa opäť uklonilo.
Václav dal pokyn. Honci zobrali psov a panstvo na koňoch ich nasledovalo. Panovník si neodpustil pohľad na Blažeja, ladne vysadajúceho na konský chrbát. Opäť sa spokojne usmieval a prikázal:
„Blažej, budeš mi robiť sprievodcu!“
„Áno, pane.“ - odpovedalo páža a držalo sa v jeho blízkosti.
Cestou do lesa ho Václav nespúšťal z očí. Skutočne, páža jazdilo majstrovsky. S koňom si rozumelo len dotykom, rukami ho ani nemuselo viesť a kôň poslúchal svojho jazdca. Prišli na lesnú čistinku. Tam na pokyn hlavného lovmajstra zastali a čakali na ďalšie príkazy.Nad lesom zakrúžil jastrab. Potom, len čo zbadal nebezpečenstvo, vyletel vysoko do výšky. Václav ukázal hore a povedal:
„Blažej, trúfneš si zostreliť toho vtáka? Ja si však myslím, že je už dosť vysoko a asi sa ti to nepodarí.“
„Skúsim to, pane.“ - odvetilo páža a už cielilo kušou do výšky.
Ozval sa tichý šum a zasiahnutý vták spadol priamo pred panovníkovho koňa. Lovmajster ho zdvihol a ukázal trofej Václavovi.
„Dobrý zásah, milý priateľ. Priamo do srdca. To zviera vôbec netrpelo.“
„Tak je to správne, pane. Zvieratá nesmú zbytočne trpieť.“
„Dobre, Blažej. Teraz necháme poľovníkov, aby oni ukázali čo dokážu. Ty si už dokázal dosť.“
Václav kývol na hlavného lovmajstra, ten znovu podišiel k nemu a vypočul si tiché pokyny. Prikývol a ujal sa vedenia poľovačky. Ukázal pánom smer lovu a viedol ich dopredu.Václav s Blažejom zaostali, až úplne osameli. Potom Václav otočil koňa úplne opačným smerom a kývol na Blažeja. Blažej pricválal a ďalej išiel popri panovníkovom boku. Neponáhľali sa, práve naopak, išli takmer krokom a celou cestou sa rozprávali o prírode, o zvieratách, o ľuďoch i o dvore. Takto prišli k malej poľovníckej chatke. Václav zoskočil z koňa a na jeho pokyn ho nasledoval aj Blažej. Kone priviazali o stromy v blízkosti chaty a vošli do vnútra.V chatke boli dve miestnosti. V prvej bol stôl, lavica a niekoľko stoličiek. Bol tam i krb, kde sa v prípade dažďa alebo zimy dalo prikúriť. V druhej miestnosti bola široká posteľ, postlaná kožušinami ulovených zvierat. Takisto tam bol krb s pripraveným drevom. Pravdepodobne tu prespávali poľovníci zo dvora, keď ich v horách zastihla noc. Na stole bolo pripravené jedlo. Chlieb, niekoľko pečených jarabíc, víno, nejaké ovocie. Bola pripravená i voda na pitie i umývanie.Václav ukázal rukou na lavicu.
„Sadnite si. Určite budete hladná.“
„Ďakujem pane, máte pravdu. Ale myslím si, že jarabice sú chutnejšie teplé.“
„Teplé? Ako by ste to chceli urobiť?“
„Jednoducho. Skúste rozložiť oheň kým sa vrátim.“
Václav sa začudoval. On, panovník má rozkladať oheň? Doteraz mal na to sluhov. Nuž ale čo muž neurobí kvôli žene, Václav oheň rozložil. Práve vtedy sa vrátila Blažena a niesla dva ražne z lipového dreva. Na každý napichla jednu jarabicu. Jeden ražeň podala do rúk Václavovi a druhý natiahla nad ohnisko a pomaly s ním otáčala. Václav sa najprv pozeral a potom začal robiť to isté.
„Takto si ich zvyknete opekať s tým vaším priateľom?“
„Áno, pane. Lov je zvyčajne celodenná vychádzka a človek predsa nemôže byť hladný. Naučil ma to Řehoř. Ale už by sme mali jesť, lebo nám to zhorí.“
Kým jedli, neodpustil si Václav niekoľko zvedavých otázok.
„Vie váš otec o tom, kto s vami chodí na lov?“
„Nie. Nikdy sa totiž na to nepýtal. Bol rád, že sa o potravu starám ja a nie on.“
„Aký je váš priateľ?“
„Myslím si, že taký by mal byť každý muž. Je smelý a odvážny a pritom jemný a nežný. Dokáže hrať na lutne a nádherne spieva. Je učiteľ, učí tam u nás deti. Ale žiadny opis nevytvorí správny obraz, bolo by lepšie, keby ste ho poznali. Je priamy a otvorený. Takých ľudí by mal mať každý kráľ okolo seba. Žiaľ, kráľov obklopujú úplne opační ľudia, a to je škoda.“
Václav počúval a nalial si do pohára víno. Chcel naliať aj Blažene, ale ona odmietla:
„Pane, je teplo a víno opája zmysly. Cez deň by sme mali piť radšej vodu.“
Václav sa tváril akoby jej poúčanie ani nepočul. Vypil plný pohár. Potom i druhý i tretí. Oči sa mu začali lesknúť a dostávali nebezpečný výraz. Blažena zacítila nebezpečenstvo. Vstala a chcela ujsť, ale on sa za ňou rozbehol a chytil ju priamo vo dverách.
„Milá slečna, mladé dámy, ktoré prídu na dvor, skôr či neskôr skončia v posteli panovníka alebo iných veľmožov. To ste nevedeli?“
Posmešný tón v jeho hlase ju popudil viac, než jeho opovážlivosť.
„Neprišla som na dvor preto, aby som s kadekým spávala!“ - odsekla mu.
Václav sa smial a dovoľoval si čoraz viac. Blažena cúvala stále ďalej až ju zastavil kút. Zacítila, že ju niečo tlačí do chrbta. Rukou nahmatala palicu. Poriadnu hrubú pastiersku palicu. Odsotila ho a udrela ňou po chrbte. Václav prekvapene odskočil a ten krátky okamih jej stačil. Zaútočila na neho a uvoľnila si cestu ku dverám.
„Za toto mi zaplatíte!“ - zasyčal na ňu zlostne z kúta.
„Kedykoľvek. Ale v posteli to nebude! Hanbite sa, vaše správanie je nehodné budúceho kráľa! Nie je hodné ani len obyčajného muža!“ - odsekla a dôstojne vyšla z chaty.
Odviazala si svojho koňa a vrátila sa do hradu.Václav zostal v chate sám prekvapený, ponížený, zlostný a zbitý. Na druhý deň čakala Blažena v ženských šatách v predsieni kráľovej pracovne. Václav sa však tváril, že ju nevidí a nechal ju tam stáť. Prišlo poludnie a z pracovne vyšiel jeho pobočník Jiří.
„Pane, myslím, že panovník dnes asi nebude potrebovať moje služby.“ - prihovorila sa mu milo Blažena.
„Preto počkám vo svojej komnate, ak by náhodou niečo potreboval. Buďte taký dobrý a povedzte mu to.“
Jiří prekvapene zaklipkal očami a zdalo sa mu, že zle počuje. Takúto drzosť má odkázať budúcemu kráľovi? Chcel protestovať, ale Blažena tam už nebola. Pokrčil plecami, nakoniec, nech si to budúci kráľ vybaví sám. Prijal tú ženu namiesto úplatného pisára? Prijal. Tak nech sa nečuduje. A odkaz odovzdal.Václava dobre že neporazilo! Tak kto je tu panovník?! Ona alebo on?! Toto jej naozaj nedaruje! Nielenže ho zbije ako malého chalana, ale ešte si dovolí aj odísť a nechávať mu takéto odkazy!
„Jiří, choďte za ňou a priveďte mi ju sem!“
Jiří priviedol Blaženu a Václav ho nervóznym pokynom prepustil. Kým sa vrátili, vyprchala z neho tá najväčšia zlosť, ale nevrlosť ho ešte neopustila.Blažena to vycítila a v duchu sa pousmiala, rátajúc s tým, že bude vyhostená. Uklonila sa a smelo pozrela panovníkovi do očí.
„Viete, na čo som si vás nechal zavolať?“ - opýtal sa hneď.
„Po tom čo sa stalo, ma asi vyženiete.“ - pokojne odpovedala.
Václav sa jej prekvapene pozeral do očí a pomyslel si:
„Tak toto by sa ti teda hodilo. Ani náhodou!“ - a nahlas povedal:
„Nie, nevyženiem vás.“
„Tak teda, čo so mnou urobíte? Dáte ma katovi?“
„Katovi?“ - ešte viac sa začudoval.
Nemal rád kata, mučenie sa mu protivilo a keby mohol, zakázal by ho. Keby mohol… Okrem toho, keby to urobil, roznieslo by sa po celej Morave i Čechách, že budúceho kráľa zbila palicou žena. To by bola teda hanba!
„Prečo by som vás mal dať katovi?“
„Siahla som predsa rukou na panovníka. Teda konkrétne na syna Jána Luxemburského, ktorý je legitímnym kráľom.“
„Bojíte sa?“ - ironicky sa spýtal.
„Nie, pane. Veď kňazi nás predsa učia, že duša je nesmrteľná. Umiera len naše telo.“
„Tak vy sa naozaj nebojíte?“ - začudovane sa znova opýtal.
„Každý, s kým som sa stretol, sa bál smrti.“
„Bojí sa iba ten, kto nemá presvedčenie alebo kto nemá čisté svedomie. Keby som sa bála smrti, nenaučila by som sa ani jazdiť, ani strieľať, dokonca ani len šermovať.“
„Šermovať? Veď váš otec povedal, že šermovať neviete.“
„Môj otec sa sťažoval, že neudržím obojručný meč. Ale šermovať s ľahkým mečom dokážem.“
„Vy ste teda samé prekvapenie! Tak preto ste ma tak šikovne zbili tou palicou, že som nemal ani len šancu sa brániť?“ - vyhŕkol.
Zrazu zabudol na zlosť, nevrlosť i svoju pýchu.
„Áno, pane. Šermiarsky výcvik je dobrá vec.“ - usmiala sa na neho.
„Povedzte mi, aké hádanky sa ešte vo vás skrývajú?“ -spýtal sa.
Tón jeho hlasu znel po prvý krát úprimne.
„Môj otec vás predsa upozorňoval, že so mnou sa ešte nikto nenudil.“
„Dobre, tak to nechajme tak.“ - kývol rukou.
„Nevyženiem vás, ani vás nedám katovi. Budete pracovať ďalej. Bolo by však dobre, keby ste boli ako pisár muž. Rozumiete?“
„Ak dobre rozumiem, mám sem chodiť v mužskom odeve. Tak ste to mysleli?“
„Áno, tak. Keby muži, ktorí sú tu na dvore zistili, že ste žena, obťažovali by vás.“
„Rozumiem tomu správne, že vy pane, ma beriete pod svoju ochranu?“
„Tak nejako. Stačí, že vás bude otravovať len jeden muž. Teda ja.“ - dodal a bezočivo sa usmial.
„Milý pane, pokiaľ ma pamäť neklame, ste ženatý muž.“
„To som. Som politický rukojemník. Následník trónu je ten najúbohejší muž v celej krajine. Jeho sloboda totiž vôbec nepatrí jemu samému. Ale na to ste pri svojej vrodenej bystrosti určite prišli, nie?“
„Dobre, pane. Idem sa teda prezliecť podľa vášho želania. A s tým obťažovaním… to sa ešte uvidí.“ -povedala a odišla.
Zakrátko sa vrátila oblečená ako páža. Václav jej opäť diktoval …Dni prechádzali a čas sa míňal v práci. Blažena, vlastne pisár Blažej, bola neustále v blízkosti panovníka. Ako jediná si dovolila povedať priamo mu do očí to, čo si myslela a napodiv, namyslený Václav po dôkladnom zvážení takmer vždy dal na jej rady. Už si ani nevedel predstaviť dvor bez jej prítomnosti.V jeden deň jej diktoval list a jeho oči uviazli pohľadom na jej nohách, ktoré pážací odev viac odhaľoval ako zahaľoval. Blažena to cítila a bolo jej to nepríjemné.Na druhý deň prišla do práce v plášti.
„Vám je zima?“ - spýtal sa začudovaný Václav.
„Niektoré pohľady dokážu mraziť, pane!“ - odsekla mu.
Prešlo niekoľko dní. Václav jej opäť diktoval a Blažena písala. Keď dopísala, podišiel ku nej. Chytil jej ruky a horúco ju pobozkal. Prekvapená Blažena sa spamätala až po chvíľke. Vyslobodila si ruky a strelila mu také zaucho, až mal červené celé ľavé líce.
„Pane, vaše správanie je nehodné budúceho kráľa! Od zajtra budem nosiť pod plášťom meč a ak sa niečo také opovážite ešte raz urobiť, zbijem vás ním naplocho! Rozumeli ste?!“
Václav ju pustil, ale usmieval sa. Pre neho to bola len hra. Lenže Blažena to myslela vážne. Od nasledujúceho dňa skutočne nosila pod plášťom ľahký meč, s ktorým vedela veľmi dobre zaobchádzať. A naozaj, roztopašný a samoľúby Václav ním ešte niekoľko krát dostal. Ale nezakázal jej ho nosiť. Blažena ako pisár a páža Blažej sa zúčastňovala všetkých dvorných ceremónií, kde bol prítomný mladý panovník. Stávala v špalieri ako čestná stráž, keď on a hostia prechádzali okolo.Nosila plášť a ako jediné z pážat aj meč. Ale o tom nikto nevedel. Nikto, okrem Václava.V ten deň vítal Václav vyslancov francúzskeho kráľa.Po privítaní zaradil vyslancov do svojho sprievodu hneď za svoj chrbát a sám na jeho čele ich viedol do zasadacej siene. Blažena ho nespúšťala z očí a tak jej neušlo, že za jeho chrbtom sa na okamih mihlo ostrie dýky. V tej chvíli konala ako blesk. Vyskočila dopredu s vytaseným mečom, ľavou rukou odsotila Václava až ho zachytila druhá strana špalieru z pážat a s bojovým výkrikom udrela plnou silou mečom na dýku. Dýka vyletela, opísala vysoký oblúk a s cvendžaním padla niekde dozadu na dlažbu. Hrot jej meča sa opieral o vrahov krk.Václav sa za okamih spamätal. Podišiel k Blažene a povedal:
„Ďakujem za vašu pohotovosť, pane. Práve ste mi zachránili život.“
Potom sa obrátil a zavolal:
„Stráže! Francúzski vyslanci a ich sluhovia budú požívať našu pohostinnosť vo väzení. Odveďte ich!“
Prvého odviedli muža, ktorý mal na krku opretý Blaženin meč.
„Pane.“ - obrátil sa Václav k Blažene.
„Odovzdajte mi váš meč!“
Blažena zobrala do rúk obnažený meč, prišla pred kráľa, pokľakla na jedno koleno a meč mu so sklonenou hlavou odovzdala. Václav si ho zobral. Poťažkal ho v ruke a usmial sa. Pripomínal mu skôr detskú hračku ako zbraň. Potom sa obrátil na Blaženu:
„Pane, aké je vaše ctené meno?“
„Blažej, pane.“
„A vaše birmovné meno?“
Blažena zostala prekvapená. Z Blaženy sa dá urobiť Blažej. Ale aké mužské meno prináleží Beáte?
„Václav!“ - vyhŕkla to, čo jej prvé prišlo na um.
„Dobre, Václav.“ - usmial sa mladý panovník.
„Teraz pôjdeme do hradnej kaplnky. A vy ma nasledujte.“
Celý dvor, ktorý bol na uvítacej ceremónii, ho nasledoval.Blažena mu kráčala za chrbtom až k oltáru. Tam zastali a počkali kým bude ticho. Keď už všetci sedeli, ujal sa slova Václav:
„Pane, pokľaknite!“
Blažena so sklonenou hlavou pokľakla na jedno koleno. Kráľ zdvihol jej meč a položil jej ho na plece:
„Blažej, od tejto chvíle si rytier Václav.“ - kráľ jej preložil meč na druhé plece a pokračoval:
„Nech sú tvoje rytierske skutky aj naďalej sprevádzané takou odvahou a statočnosťou, akú si preukázal dnes priamo pred našimi zrakmi.“
Potom kňaz odslúžil omšu a po omši pozval panovník nového rytiera do svojej pracovne.
„Jiří, dnes vás už nebudem potrebovať. Zariaďte, aby nás nikto nerušil. Môžete odísť.“
„Pane.“ - ozvala sa Blažena po pobočníkovom odchode.
„Čo ste to urobili? Veď ja som žena a žena nemôže byť rytierom!“
„Náš drahý rytier Václav, presvedčili ste ma, že hrdinstvo a pohotovosť nie je len výsadou mužov. Prečo by teda malo byť len mužskou výsadou byť rytierom? A ozaj, smiem sa vás spýtať ako ste prišli k menu Václav?“ - usmieval sa.
„Meno Beáta nemá svoj mužský náprotivok a to bolo prvé mužské meno, na ktoré som si spomenula.“ -začervenala sa.
„Beáta... Beátka, to meno vám pristane viac.“ - usmieval sa Václav a hlas mu náhle znežnel.
„Je omnoho krajšie než to, ktoré ste dostali pri krste.“
Postavil sa pred ňu, pozrel sa jej do očí, potom ju objal. Nebránila sa. Potom sa chvíľu mlčky prechádzal.
„Hm, dvaja Václavovia na jednom dvore, to je trošku priveľa, nemyslíte? Budem si od tejto chvíle musieť zvyknúť na meno Karol. Nakoniec, môj krstný otec si želá, aby som ho po korunovácii oficiálne nosil. Takže vy ste od dnešného dňa Beáta alebo Václav a ja som Karol, súhlasíte?“ - podišiel ku nej a pokúsil sa ju znova objať.
Lenže tento raz sa už Beáta nedala:
„Tak dosť, toto sa predsa nerobí! Aj na kráľov sa predsa vzťahuje desatoro. Alebo to chcete poprieť?!“
Posmešne sa uškrnul. Potom sa jej obrátil chrbtom a ako keby k oknu povedal:
„Beáta, vy veľmi dobre viete, že manželstvá panovníkov sú len politická šachová partia. Pridelia vám kráľovnú a vy nemôžete ani odporovať, lebo by ste vyvolali vojnu. Ale aj panovníci majú srdce a poznajú lásku. A preto majú panovníci svoje milenky.“
„To… to je nemorálne!“
„A ten váš kňaz so svojimi deťmi nie je nemorálny?“
„Nie, lebo má iba jednu ženu. Nemôže si ju zobrať, ale má iba ju!“
„A ja mám vás!“
„Takže podľa vašich slov, mám tú vysokú česť stať sa čoskoro vašou milenkou?!“ - ironicky sa ho spýtala.
„Pravdaže, ak to nebude proti vašej vôli.“ - usmial sa.
„Odkedy sa práve vy staráte o moju vôľu?“
„Odkedy vás poznám!“
Karol sa postavil pred ňu a pozrel jej priamo do očí: „Beáta, ľúbim vás. Chcete so mnou žiť?“
„Žiť?“
„Blanche, teda Markéta bude kráľovná. Ale s vami budem žiť. S ňou už nie. Súhlasíte?“
Dlho sa pozerala do jeho veľkých hlbokých hnedých očí. Všetko ostatné z nich vytlačila láska. Cítila sa ňou zahalená a bolo jej krásne. A tak zašepkala:
„Za takýchto podmienok áno, Karol …“
Z Beáty sa stal rytier Václav, ktorý Karla sprevádzal na každom kroku. Lenže raz pri poľovačke sa drobným nedopatrením jeden z prítomných pánov, rytier Orlík presvedčil, že Václav je žena. Bez meškania sa ponáhľal ku Karlovi.
„Pane, stala sa zrada! Rytier, ktorého ste pasovali, je žena! Obyčajná žena!“ - kričal.
„Rytier Orlík, ja viem, že rytier Václav je žena. Ale chcete povedať, že na ten drobný nedostatok, jej ženstvo, je azda menej odvážna, či menej statočná ako hociktorý rytier mužského rodu?“ - pokojne odpovedal Karol.
Rytier Orlík onemel. Nerátal s tým, že mladý panovník, ktorý o ženách nemal vysokú mienku, si urobí svojho pobočníka práve zo ženy.
„Pane, ale to je nepredstaviteľná potupa mužského rodu! A to sa predsa tak nemôže a nesmie nechať! Veď žena predsa padla, tak sa píše aj v biblii, a tu hľa, toto!“ -rozhorčene chrlil zo seba.
„Pane, videli ste na vlastné oči, ako mi rytier Václav, teda slečna Beáta, svojou duchaplnosťou a pohotovosťou zachránila život. Prečo teda tak nekonal žiadny iný rytier mužského rodu? Myslíte si, že som sa zbláznil?“
„Nie, pane.“ - dodal Orlík dosť nepresvedčivo.
„Ale aj tak sa žena nikdy nemôže porovnávať s mužom!“
„A prečo nie, pane?“ - zamiešala sa do toho Beáta, ktorá začula časť rozhovoru.
"Myslíte si, že my ženy sa nikdy nenaučíme tak vynikajúco strieľať z kuše ako vy, muži? Alebo nedokážeme jazdiť na koni?“
„Milá slečna, toto všetko dokážete. Videl som to.“ - dosť neochotne pripustil Orlík.
„Ale aj tak, šermovať mečom žena nikdy nedokáže!“
„Čo sa stane, keď sa presvedčíte, že áno?“
„Potom už vôbec nebudem pochybovať o tom, že aj žena môže byť rytier!“
Po tých slovách sa Orlík rozosmial. Pridali sa k nemu ostatní páni. Beáta počkala kým sa utíšia a povedala:
„Takže vy chcete, aby sme si zmerali sily v šerme. Áno?“
„Vy máte toľko odvahy?“ - posmešne sa spýtal Orlík.
„Keď môže mať muž toľko odvahy!“ - s úškrnom mu odvrkla.
„Takže súboj?“ - spýtal sa neveriaco Orlík.
„Keď si to želáte. Aká bude vaša zbraň?“ - milo sa spýtala Beáta.
„Obojručný meč!“
„Dobre, pane. Váš obojručný meč voči môjmu meču, ktorý zachránil panovníkovi život! Kedy?“
„Hoci aj zajtra!“
„Prijímam. Mne bude sekundovať panovník, pravda veličenstvo?“
Karla obchádzali mrákoty.Bál sa, že ten obor Orlík zahluší Beátu prvou ranou. Ale prikývol.
„Takže kto bude sekundovať vám?“
„Rytier Jan z Budějovíc.“
„Dobre, pane. Zajtra ráno sa stretneme. Bude mi potešením.“
Ráno, ešte pred súbojom sa stretli. Karol zobral so sebou arcibiskupa Arnošta z Pardubíc. Arnošt bol jeho priateľom, spolupracovníkom i dôverníkom. Obaja sprevádzali Beátu, ktorá bola opäť oblečená ako páža a cez plecia mala prehodený plášť. Vo dvorane čakal nielen Orlík so svojím sekundantom, ale všetci páni, ktorí sa deň predtým zúčastnili na love.Beáta si sňala plášť a pripravila si svoj meč. Orlík sa iba uškrnul pri porovnaní ťažkého obojručného meča s jej hračkou.Zakrátko začal súboj. Orlík zdvihol svoj meč a zaútočil. Beáta zaujala obranný postoj a ľahko útok odrazila a uhla. Hoci bol Orlík obor, váha jeho meča ho aj tak poriadne odhodila dozadu.Kým sa Orlík stačil opäť otočiť Beáte čelom, ona priskočila a oprela mu svoj krátky meč o krk. Orlík stŕpol, ale nechcel sa hneď vzdať. Beátu omrzelo držať meč tvrdohlavému Orlíkovi na krku, preto znenazdajky uskočila a špičkou meča mu prerezala šnúrku, držiacu jeho nohavice. Orlík pustil meč a chytil si padajúci odev. Ako náhle bol jeden z mečov na zemi, bolo to znamenie, že súboj je skončený. Karol sa začal nahlas smiať:
„Rytier Orlík, vidím, že ste nielen nešikovný, ale i nahý. Súboj je skončený.“
Od súboja už Beáta nosila iba ženské šaty. Už nebolo nutné sa skrývať. Keď ju Karol čoskoro urobil kastelánkou, muži neprotestovali. Dokonca ako ubiehal čas, boli prístupní aj jej radám a postrehom. A ani si sami neuvedomovali, ako sa ich postoj voči ostatným ženám mení stále viac a viac k lepšiemu.V jeden večer zostala Beáta sama. Karol niekam odišiel a ani sa len neunúval, aby jej povedal kam. Oheň v kozube horel a jeho žiara osvetľovala izbu. Čas utekal a on stále nechodil. Bála sa o neho a nemohla zaspať.Občas prihodila polienko na oheň a prechádzala sa po izbe. Za oknami už začalo svitať.Už bolo biele ráno, keď sa vrátil. Beátu našiel stáť oblečenú v izbe.
„Vy ste už vstali?“
„Kde si bol celú noc? Bála som sa o teba.“
„Nemusíš sa báť. Bol som u Markéty.“
„U tvojej ženy? Veď si mi tvrdil, že s ňou nežiješ! Vravel si, že ona bude kráľovná, ale žiť budeš so mnou! Alebo som zle počula?!“
„Počula si dobre. Naozaj s ňou nežijem. Ale je taký doklad. Volá sa svadobná zmluva. Spísali ho naši poručníci kým sme s Markétou boli ešte deťmi. Jeden bod z tej zmluvy totiž obsahuje podmienku:- Manželstvo je právoplatné vtedy, keď sú manželia aspoň jeden krát mesačne spolu.
„Rozumieš?“
„Nerozumiem a nechcem rozumieť! Pretože toto si mi nepovedal! Takže si ma podviedol!“
Karol sa posmešne usmial.
„Podviedol som svoju milenku s vlastnou manželkou. Zaujímavé, že mi to vyčíta práve milenka!“
„Vy … vy … už vás nechcem ani vidieť! Neopovážte sa za mnou prísť, lebo vás zabijem!“
Beáta vybehla dvermi a poriadne nimi tresla. V ten deň sa Karol musel zaobísť bez kastelánky.Najprv utekala do svojej izby. Hodila sa na posteľ a plakala. Keď ju prešla najväčšia zlosť, začala konať. Obliekla si pážací odev, osedlala si koňa, zobrala si mešec s peniazmi a vyrazila do mesta Prahy. Na trhu si zistila, ktorý dom je na predaj a zakrátko už majiteľovi vyplatila hotovosť. Ešte v ten deň sa vrátila na hrad a zbalila si svoje veci.Ráno Karol čakal, že Beáta sama príde. Ibaže namiesto nej ho čakal na stole nepríjemný odkaz:
„Keď si veličenstvo nevie vážiť vernosť a priateľstvo, nech sa v budúcnosti ráči obísť bez nich!“
Beáta.
Karlovi stiahlo srdce. Beáta ho opustila. Bez scén, bez vyhrážok, naozaj! Držal v ruke jej list a najradšej by sa bol rozbehol za ňou. Lenže kam? Chvíľu sedel a rozmýšľal. Potom si zavolal strážcu brány a začal sa na ňu pýtať. Bezvýsledne. Nikto nevedel, kde by mohla byť.Ďalšie dni sa prezliekali spolu s Orlíkom do meštianskych šiat a potulovali sa po pražských trhoviskách. Kráľovské povinnosti boli naraz bokom.Až raz …
„Orlík, počul si ten hlas?“ - nedočkavo sa opýtal Karol a ťahal priateľa za rukáv.
„Tam, poď, ideme tam.“ - a už ho ťahal ledva mu ten stačil.
Prišli k staršej trhovkyni, ktorá práve odovzdávala Beáte kohúta. Beáta zaplatila, chytila zviera za zviazané nohy a niesla ho so sebou. Obaja muži ju sledovali, ale ona o tom nevedela. A tak kráľ zistil, v ktorom dome býva.Podvečer ktosi zaklopal na bránu jej domu. Otvorila a stál tam Karol.
„Čo tu chcete?! Svojho muža som pochovala, teda som vdova Beatrix a vy mi nebudete kaziť povesť!“ -a zabuchla bránu Karlovi pred nosom.
Darmo klopal, už mu neotvorila. Na druhý deň zaklopal na bránu Arnošt. Beáta otvorila.
„Čo si želáte, vaša milosť?“ - opýtala sa prichádzajúceho.
„Chcel by som vám niečo povedať. Ale mohol by som vojsť?“
„Poďte, pane.“ - pustila ho a zamkla bránu.
Zaviedla ho do izby a usadila za stôl. Oheň pukotal v kozube a bolo tam tak príjemne.
„Slečna Beáta, posiela ma kráľ.“ - začal.
„Odkedy je arcibiskup poslom obyčajného kráľa?“ -spýtala sa sarkasticky.
Arnošt sa tváril, že nič nepočul a pokračoval:
„Slečna, kráľ by si veľmi želal, aby ste sa vrátili späť.“
„Vaša milosť, odkedy cirkevný hodnostár naháňa kráľovi milenky do postele?! Podľa toho, čo ste ma učili, by ste mi mali skôr rozprávať o prikázaní:
„Nezasmilníš!“
„Beáta, kráľ vás ľúbi. Jeho manželstvo je politický krok. Keď ho oženili, bol ešte len chlapcom, ktorý musel poslúchnuť. Kráľovná je pre neho cudzia žena, ktorú musí raz za čas a proti svojej vôli navštíviť. Ak by to nerobil, bolo by z toho zle. Následník trónu je v láske úbohejší než jeho najposlednejší poddaný. Ten sa aspoň oženiť môže podľa svojej vôle, kráľ nie. A poddaný nesie zodpovednosť iba za seba, prípadne za svoju rodinu. Kráľ zodpovedá za všetkých svojich poddaných. On sám musí byť vo svojich rozhodnutiach na konci. Pravdaže vtedy, ak chce byť dobrým kráľom. A Karol chce byť dobrým panovníkom. Lenže odkedy ste od neho odišli, zanedbáva svoje panovnícke povinnosti a robí iba samé hlúposti. Vráťte sa k nemu.“
Beáta sa rozplakala:
„Nemôžem sa vrátiť. Ako môže chodiť od jednej ženy k inej? Ja by som to nedokázala!“
„Beáta, panovník nikdy nie je svojím pánom. Kto je kráľom, musí dať svojej krajine aj seba samého, aby zabránil omnoho väčšiemu utrpeniu. Zmluvy sa musia
dodržiavať. Všetky.“ - a mierny Arnoštov hlas sa jej prihováral a presviedčal až presvedčil.
„Počúvajte, pán arcibiskup, ak by Karlova manželka mala milenca a Karol by jej v tom nebránil, ona by určite netrvala na tejto hlúpej zmluve. Môžete to odkázať Karlovi. Ak s touto podmienkou bude súhlasiť a dohodne sa na tom so svojou ženou, môže za mnou prísť.“
A Karol prišiel hneď na druhý deň po zotmení. Prišiel peši, cez plecia mal prehodený plášť a pod plášťom skrýval lutnu. O dva dni sa spolu vrátili na hrad.
---- ... ----
Ubehli dni, týždne, mesiace a Beáte sa narodil syn. Karol mal veľkú radosť, lebo to bol jeho mužský potomok. A tak dostal meno po otcovi: Karol. Lenže nebol legitímnym následníkom. Bol totiž nemanželský.Po šiestich týždňoch Karol najal pestúnky, ktoré sa dňom i nocou o chlapca starali a Beáte ho nosili iba na kŕmenie.Karol ju totiž nechcel uvoľniť ako svoju kastelánku. A tak niečo muselo ísť bokom. Za nejaký čas ju prišiel navštíviť otec.
„Vidím, že si sa u Karla zapísala veľmi dobre. Si matkou jeho syna. Síce nemanželského, ale syna. A to už niečo znamená!“
Otcove slová a tón reči jej boli nepríjemné. Veď by mal byť pobúrený tým, že jeho dcéra má nemanželské dieťa! Takže vtedy v tej chate mal Karol predsa len pravdu! Ockovia privádzali na dvor svoje dcérušky len preto, aby sa stali milenkami kráľa alebo aspoň veľmožov! Krásne! Pokrytci! Ona sa stala Karlovou milenkou nie preto, aby mu diktovala alebo aby sa mala dobre, ale preto, že ho milovala! A to je obrovský rozdiel! Otec si nevšimol jej zachmúrenú tvár a pokračoval:
„Poľský kráľ mi bude veľmi zaviazaný, keď práve ty využiješ svoj vplyv na kráľa a urobíš všetko, čo ti jeho posol oznámi. Karol je totiž pre neho jedna prebytočná figúrka na šachovnici. Dúfam, že budeš rozumná.“
„Ty si sa spriahol s Poliakom?! Takže všetky tie klebety o tebe sú pravdivé! Viem, že mu robíš poskoka, ale pokiaľ ma pamäť neklame, patríš českému kráľovi! Videla som ťa, keď si mu to slávnostne sľuboval!“ -Beáta zvyšovala hlas.
„Si hlúpa ženská, Blažena. Myslíš si, že blaženosť možno získať len čestnosťou. Slúžim Kazimírovi už dávno, aj keď som Karolovi musel sľúbiť poslušnosť. Karol je ešte sopliak, ktorý nič nedokázal, len ohlupovať také husi, ako si ty. Vedel som, že na takú lákavú a hlavne krásnu návnadu skočí. Jemu sa totiž páčia všetky ženy, milá dcéruška. Skrotil ťa a veľmi skoro sa ťa aj nasýti! A keď ťa odhodí, pošle ťa domov, presne tak, ako poslal tie pred tebou!“
„To je moja vec! Ak sa ma nasýti, odídem od neho hrdo. Lenže ty nevieš, čo je to hrdosť! Ty nevieš ani to, čo je to česť! Keby si to vedel, nehral by si na dve strany. Ty sa vždy prikloníš k tomu, z koho máš väčší prospech!“
„Si hlúpa hus, Blažena! Politika sa vždy robila takto. Kto sa vie správne hýbať, má sa dobre. Poliak je silný. Má veľkú a rozľahlú krajinu a tým pádom aj veľkú moc. Karol ešte nie je nič a ničím ani nebude. Luxemburg na Čechy kašle! Karola sem strčil len preto, aby sa mu šľachta nebúrila. A keď to šľachta, pápež alebo silnejší kráľ budú chcieť, obetuje ho! Lenže Karol je rovnaký hlupák ako ty! Myslí si, že raz bude kráľom.“
„A vari nebude?“
„Nebude, lebo zavadzia Kazimírovi. A ty budeš poslúchať!“
„Kazimíra? Pch!“
„Mňa, svojho otca. Poznáš predsa prikázania.“
„Žiadne z nich neprikazuje vraždiť!“
„Blažena, si obyčajná zamilovaná hus! Počkám mesiac, dva, kým si tvoj Karolko nájde za teba náhradu! A možno to ani tak dlho nepotrvá. On totiž pri žiadnej dlho nevydrží. A nevydrží ani pri tebe! Odhodí ťa tak, ako odhodil tie ostatné! Potom sama pobežíš za Kazimírom a ponúkneš mu pomoc. Ty sama!“
Bořek treskol dverami a bez rozlúčky odišiel. Keď sa Beáta spamätala, ihneď išla za Karlom.
„Pane, potrebujem s vami veľmi súrne hovoriť.“
„Jiří, môžete ísť. Dnes vás už nebudem potrebovať. Dokončíme to zajtra.“ - povedal Karol.
Pobočník sa uklonil a nechal ich osamote.
„Si veľmi rozrušená, Beáta. Stalo sa niečo?“
„Stalo. A veľmi veľa.“ - a potom mu verne opísala priebeh rozhovoru so svojím otcom.
„Beátka, každý, kto vytŕča z davu, a je to jedno, či je to kráľ alebo ktokoľvek iný, je terčom tých, ktorí na neho morálne nedorástli. Každý, kto stojí niekde na čele, musí rátať s tým, že je niekomu nepohodlný a že jeho pozemský život bude asi veľmi krátky. Ja som sa s tým už zmieril.“ - usmial sa na ňu.
„To si pripravujete reč na váš vlastný pohreb, veličenstvo?!“
„Načo ten ostrý tón, Beátka. Priznám sa, že kým si so mnou ty, nechce sa mi vôbec umierať. A ubezpečujem ťa, že sa budem brániť. Mimochodom, tých vyslancov, čo na mňa zaútočili dýkou, vôbec neposlal francúzsky kráľ. Stopy aj odtiaľ vedú do Poľska.“
„Aha. A čo chceš teda urobiť? Ja som spoluprácu na tvojej likvidácii odmietla. Lenže Poliak môže najať niekoho iného. Z jedov si môže vyberať.“
„Myslíš si, že ma otrávia?“
„Áno, to je najpravdepodobnejšie. Dýkou neuspeli a asi sa verejne ukazovať nebudú. Karol, musíš si dávať na seba pozor. Prepusti všetkých tých, ktorí by ťa mohli zradiť.“
„A kto tu zostane?“
„Nemyslím si, že by ich zostalo málo. A zavolaj k sebe môjho priateľa Řehořa a jeho dvoch bratov.“
„Tvojho priateľa? Ty si sa zbláznila!“
„Vieš veľmi dobre, že všetko, čo si ku mne dovolil bolo, že ma pár krát chytil za ruku.“
„Dobre. Napíšem im všetkým trom. Čo ešte navrhuješ?“
„Aby si poriadne posúdil tvojich dvoranov. Orlík je statočný a jeho priateľ Jan takisto. Ale ostatní sa radi prikláňajú k silnejším. Pouvažuj nad tým.“
„A čo Arnošt?“
„Arnošt? Niekedy mi pripadá ako suché povrieslo. Ale on ťa nepodrazí, tým som si istá. Len keby nebol taký svätuškár!“
„Arnošt a svätuškár?“
„No, mal si ho vidieť, ako vyvaľoval tie svoje posvätné očká, keď som včera vysadala na koňa. Dobre mu nevypadli na moje kolená. A pritom má plné ústa toho, že ženy sú semenišťom hriechu. Hlupák! Ale je poctivý, to sa musí nechať.“
Karol sa schuti smial. Keď sa konečne utíšil, opýtal sa:
„Tak už si mi prekádrovala celé dvoranstvo. Čo navrhuješ ďalej?“
„Moje rady sú už na konci. A aj tak si myslím, že toto vôbec nie je na smiech! Zdá sa mi, že si veľmi ľahkomyseľný voči svojmu kráľovskému majestátu.“
Karol sa zamyslel a zvážnel.
„Budeš sa musieť podvoliť …“ - začal.
„Ty si sa načisto zbláznil! To ti môžem rovno nasypať jed do jedla!“ - rozčúlila sa a buchla dvermi.
Panovník zostal sám.O niekoľko týždňov dostala Beáta návštevu. Bol to potulný mních, ktorý sa pýtal ku nej. Karol dal Beátu sledovať. Nie preto, že by jej nedôveroval, ale preto, lebo sa o ňu bál. A tak o tejto návšteve vedel ihneď. Vyšehrad mal svoje tajomstvá, o ktorých mladý panovník dobre vedel a tak si celý rozhovor vypočul a nielen to, on dokonca aj všetko videl.
„Milá dcéra, vaša duša by mala činiť pokánie!“ - začal mních.
„Moja duša sa bez pokánia celkom dobre zaobíde. Nespáchala som žiadny smrteľný hriech.“
„Milá dcéra, a čo vaše dieťa bez otca? To nie je smrteľný hriech?“
„Otče, moje dieťa má ako matku tak aj otca.“
„Milé dieťa, vaše reči sú viac než nerozvážne. Každý hriešnik by mal dobrovoľne spolupracovať s cirkvou svätou, lebo ona je právoplatnou zástupkyňou nášho Pána na zemi.“ - a mních prevrátil svätuškársky oči.
„A ako má vyzerať tá spolupráca s cirkvou svätou, otče?“
„Milé dieťa, cirkev svätá je naklonená poľskému kráľovi … iste viete veľmi dobre, čo to znamená …“
„Áno otče, to viem veľmi dobre.“
„Takže, milé dieťa, v tomto balíčku je zásielka pre mladého kráľa. Účinkuje okamžite, dajte si pozor, keď s tým budete zaobchádzať.“ - potom opäť svätuškársky prevrátil oči a zaspieval:
„V mene Otca, i Syna i Ducha svätého, amen.“ -a odišiel.
Beáta zobrala pohár, nasypala do neho obsah balíčka a naliala vodu. Premiešala. Vrecúško hodila do ohňa a otvorila okno. Ešte raz sa pozrela na rozpustený obsah, potriasla pohárom a vyliala ho von.
„Prikázanie piate: Nezabiješ!“ - povedala si nahlas.
Pohár ešte vypláchla a obsah znovu vyliala oknom. Potom si umyla a osušila ruky. Vtedy vošiel Karol.
„Zdá sa, že ste mali návštevu.“ - poznamenal.
„Áno.“ - vzdychla si.
„Bola tu jedna posvätná osoba.“
„Kňaz?“ - spýtal sa Karol a siahol po pohári na stole.
Zobral džbán s vodou a nalial. Beáta vyskočila oproti nemu ako fúria. Vychytila mu pohár a vyhodila ho cez okno až bolo počuť ako sa s cinknutím rozbil.
„Zbláznili ste sa?! Piť z cudzieho pohára?! Veď ste sa mohli otráviť!“
„Čo bolo v tom pohári?“
„Jed, vy hlupák!“
„Ale veď ste ho vyplachovali!“
„Viete vy vôbec niečo o jedoch?! Sú jedy, ktoré vás zabijú len tým, že sa ich dotknete. A sú aj také, po ktorých sa musíte dobre umyť, aby ste nenasledovali aj vy svoju obeť!“
Karol tam stál, pozeral sa na ňu a usmieval sa. Vedel, že ona by ho nikdy nebola schopná otráviť.
„Tak vy sa ešte smejete! Chytajte toho mnícha, on doniesol ten jed pre vás!“
„O mnícha sa nemusíte obávať. Už si prehliada hradné väzenie.“
„Naozaj? To je dobre. Čo budeme teraz robiť? Mala som vás otráviť.“
„Viem, vypočul som si celý rozhovor. Asi vás dám zavrieť do väzenia.“
„Mňa? A prečo?!“
„Aby si Poliak myslel, že som vás chytil a neotrávil vás on.“ - potom podišiel ku nej a zašepkal jej do ucha:
„Prídem tam za tebou, aby ti tam nebolo smutno, súhlasíš?“
„Dobre, ale najprv si poriadne poumývaj ruky, aby som tam zbytočne nečakala. A teraz zavolaj stráže.“
Beátu naozaj odviedli stráže do väzenia. Lenže Karol prikázal, aby jej ho upratali a dal jej tam priniesť aj posteľ namiesto tvrdej dosky. Zdôvodnil to tým, že väzeň je predsa len žena a jej vina sa ešte musí dokázať.Večer prišiel do väzenia Karol. Strážcu prepustil a kľúče si zobral on sám. Odomkol celu. Na posteli sedela Beáta a vyšívala.
„V tejto tme si pokazíte oči.“ - vyčítal jej kráľ.
„Je tu ešte dosť svetla. A aj tak je to lepšie ako nečinne sedieť.“ - usmiala sa, odložila výšivku a vstala.
Podišiel k nej, zobral jej tvár do dlaní a dlho sa jej pozeral do očí. Vyrušil ich zvuk, ktorý k nim doľahol zo zamrežovaného okienka nad ich hlavami.Zdalo sa, akoby k okienku niekto prišiel. Chvíľu tam stál a potom sa ozvali kroky ešte jednej osoby. Tí dvaja sa vonku stretli a ticho noci prerušil šepot v poľštine. Beáta položila Karlovi prst na ústa a zastala si tak, aby počula čo najlepšie. Obaja zostali ticho a bez pohnutia stáť, až kým tí dvaja spred okienka neodišli.
„Karol,“ - zašepkala - „tí dvaja čakajú mnícha. Hovorili, že neveria tomu, že urobím to, čo chcú oni a tak podplatili jedného sluhu v kuchyni, aby ti nasypal zajtra do jedla jed. Sluha to sľúbil a určite to aj urobí. Boli znepokojení, že sa im mních neozval.“
„Ty vieš poľsky?“
„Samozrejme. U nás sa rozprávalo viac poľsky ako česky. Moja matka je Poľka. Dokonca je nejakou vzdialenou príbuznou poľského kráľa, ale to nie je dôležité. Ako by sme zistili, kto sú tí dvaja?“
„Zistím si, kto dnes prišiel do hradu. A nájdem si aj toho sluhu z kuchyne. Beáta, neviem, či za tebou ešte dnes prídem. Dvere ti nechám otvorené, len zostaň tu. Sem dole sa nikto nedostane, neboj sa. Pošlem Orlíka, aby ťa strážil. On vie mlčať, o tom som sa už neraz presvedčil.“ - Karol sa uklonil a pobozkal Beáte ruku.
Zakrátko naozaj prišiel Orlík. Beáta sa sním rozprávala naposledy pár dní po súboji a teraz bola trošku v rozpakoch. Orlík to videl a prihovoril sa jej:
„Pani Beáta, bol som s kráľom vtedy, keď bol u vás ten mních. Viem o všetkom, čo sa stalo. Nemusíte sa báť, nikoho k vám nepustím.“ - a usmial sa na ňu.
„Vy sa na mňa už nehneváte?“
„Ja som sa na vás nikdy nehneval. To len moja mužská samoľúbosť dostala príučku. Karol mal pravdu, rytier má byť statočný a odvážny a je to jedno, či je to žena alebo muž.“
Beáta sa usmiala. Práve vtedy sa na tomto podivnom mieste zrodilo jedno krásne priateľstvo. Orlík, ktorý sa do tejto chvíle zdal drsný a neotesaný, sa zmenil.
A táto zmena bola veľmi prospešná. A to nielen im dvom. Rozprávali sa celú noc.Ráno prišiel arcibiskup Arnošt, pošepol niečo Orlíkovi, Orlík sa rozlúčil a išiel za kráľom. Arnošt však zostal dole vo väzení.
„Vaša svätosť mi prišla dať posledné pomazanie?“ -opýtala sa Beáta, keď arcibiskup dlhý čas mlčal a v očiach jej hrali nezbedné plamienky.
Arnošt očervenel a rozpačito jej odpovedal:
„Viete dobre, že nie. Panovník vám nikdy nedovolí ublížiť.“
„Len aby jemu niekto iný neublížil.“
„Vy sa o neho bojíte?“
„Pravdaže. Vy nie?“
„Samozrejme, že sa o neho bojím. Odvtedy ako sa začal starať o Čechy, je mnohým európskym kráľom veľmi nepohodlný. Ale nemusíte sa báť. Už vie, kto boli tí dvaja Poliaci. Dokonca ich pozval aj na obed.“
„Na obed?! Veď ho chcú otráviť jedlom!“
„Nemusíte sa o neho vôbec báť. Vie, čo má urobiť. A už vie aj to, ako nájde toho sluhu.“
„Ale aj tak sa bojím.“
„Vydržte, príde za vami hneď ako bude môcť.“
Arnoštov hlas upokojoval, ale aj tak to boli veľmi dlhé hodiny čakania. Karol prišiel až po zotmení.
„Karol, vy ešte žijete?“ - radostne zvolala Beáta a rozbehla sa mu oproti.
Panovník sa usmial, ešte chvíľku ich napínal a potom im začal rozprávať:
„Tých dvoch som našiel veľmi rýchlo. Pomohol mi strážca brány, lebo si ich oboch pamätal. Ešte ich totiž na hrade nevidel a tak sa pýtal, za kým idú. Povedali, že za mladým kráľom a tak ich pustil. Lenže zbadal, že idú kdesi bočne. Pri bráne nechal len druhého strážcu a tých dvoch sledoval. Keď videl, že sledovanie asi potrvá dlhšie, poslal ku bráne iného namiesto seba. Vypočul si aj ich rozhovor, lenže veľa z neho nerozumel. Ukázal mi ich hneď večer. Tak som ich dal do rána strážiť. Ráno som ich pozval na obed spolu s mojím dvoranstvom.Tam som sa vyhovoril, že sa akosi necítim dobre a ako prejav mojej priazne som im dal naservírovať moje jedlo i víno. Mali ste vidieť ako sa tvárili, keď im ho predložili, ale museli to zjesť. Neprežil ani jeden. Tak som si zavolal všetkých kuchárov a sluhov, ktorí jedlo nosili. Dostali na výber:
„Alebo sa vinník prizná a bude iba sťatý, alebo si všetkých zoberie kat. Vinník sa priznal sám.“
„Ale prečo sa priznal, keď sa mu nedalo nič dokázať?“
„Viete, slečna Beáta, keď dajú niekoho katovi, nasleduje dlhé mučenie a vinník sa prizná aj tak. Vybral si ľahší odchod z tohto sveta.“ - odpovedal namiesto Karla Arnošt.
Nasledovalo dlhšie mlčanie. Potom ho prerušila Beáta:
„Čo budeme robiť? Nemôžem tu trčať večne.“
„To ani nebude treba. Pôjdete do Prahy, do vášho domu, budete chodiť oblečená tak, ako vtedy keď ste odo mňa utiekli a nikto vás nespozná. Ani ja by som vás vtedy nebol spoznal.“ - povedal Karol.
„Ale aj tak ste ma spoznali. Podľa čoho?“
„Podľa hlasu. V meste ho budete musieť trošku meniť. Ináč, keď som zistil, kde je ten váš dom, kúpil som ten susedný. Má totiž s tým vašim spoločný múr. Dnes som dal obidva domy prepojiť tajným priechodom na prvom poschodí. Ale tie práce by vám nemali vadiť. Prvé dni tam budete sama, dokonca ani robotníci vás neuvidia.Sú to Taliani a nehrozí, že to niekomu prezradia.Nevedia dokonca ani to, že pracujú pre panovníka. Každý deň bude niekto vo vedľajšom dome, najmä ja sám. Súhlasíte?“
„Súhlasím.“
„Teraz sa vrátime do paláca aj s vami. Je tma, nikto nás neuvidí.“
Vrátili sa hore a ešte v tú noc vyprevadil kráľ Beátu do Prahy. Keď talianski majstri ukončili stavebné práce na Beátinom a Karlovom dome, kráľ priniesol k Beáte aj syna. Najal mu nové pestúnky, také, ktoré Beátu nepoznali a nevedeli kto je.O rok sa Beáte narodil druhý syn – Ján.Pre Beátu Karol zariadil všetko tak ako pred rokom. Deti boli síce v jej blízkosti, ale starali sa o ne opatrovníčky a pestúnky.Keď rozruch utíchol, Beáta sa vrátila na hrad. Znovu pomáhala Karlovi spravovať krajinu. Karol mal veľké plány. Videl, ako je to so vzdelanosťou a správaním jeho poddaných. Chcel to všetko zlepšiť a hľadal cesty. Často sa rozprával nielen s Beátou, ale aj s Arnoštom a Orlíkom.V jeden deň zaklopal niekto na dvere. Bol to posol a priniesol list panovníkovi. Ján Luxemburský písal svojmu synovi, že čoskoro príde do Prahy a nebude to ani tak dlho trvať, lebo je už v Nemecku.Karol zostal zamračene stáť. S otcom mali rozdielne názory na všetko. Dokonca už hrozilo aj to, že Luxemburg kvôli týmto názorovým rozporom zbaví svojho najstaršieho syna následníctva. Ale stalo sa to, s čím nikto nerátal. Česká šľachta si presadila práve Karla ako následníka českej koruny a sám kráľ s oklieštenou mocou nič proti tomu nezmohol. A teraz sem príde! Karol pripravil všetko na prijatie kráľa. Beáta si musela opäť obliecť mužský odev. Ján totiž vždy tvrdil, že najväčšou pohromou je učená žena. A ešte väčšou učená milenka. Návšteva prebiehala celkom dobre. Dokonca kráľ prehliadol aj to, že kastelán je žena. Ale asi na tretí deň nastal nečakaný obrat. A začalo to hneď po raňajkách. Zachmúrený kráľ si nechal zavolať syna i kastelána a odviedol ich do synovej pracovne.
„Milý synu! Dozvedel som sa, že tvoj kastelán je žena! Ako mi to vysvetlíš?!“
Ján sa nervózne prechádzal s rukami za chrbtom a Karol mlčal. Keď už to mlčanie trvalo dlho, obrátil sa kráľ na Beátu:
„Môžete mi to vysvetliť vy, keď môj syn stratil reč?!“
„Rada, vaše veličenstvo.“ - s úsmevom sa uklonila.
„Za všetko totiž môže nevzdelanosť. Váš zástupca potreboval pisára, ale páni, ktorí tu boli, alebo nevedeli písať, a keď aj áno, nevedeli latinsky. A tak sa teda česť robiť kráľovského pisára dostala žene, ktorá bola v tej chvíli poruke.“
„Dobre. Ale prečo teda z vás urobil môj syn aj kastelánku?!“
„Z tých istých dôvodov, vaše veličenstvo. A preto robím vášmu synovi zároveň aj pisárku aj kastelánku.“
Kráľ neodpovedal. Obrátil sa na syna a nemecky sa ho opýtal:
„Je to tvoja milenka?“
„Otče, ona ti rozumie…“
Kráľ sa uškrnul. Vedel, že od syna sa odpovede nedočká a tak sa opäť nemecky obrátil na Beátu:
„Čo mi na túto otázku odpoviete vy?“
„Áno pane, som milenkou vášho syna.“ - odpovedala mu pokojne v rovnakom jazyku.
„A vy mi túto nemorálnosť hovoríte tak pokojne?!“
„Väčšou nemorálnosťou je oženiť dvanásťročné dieťa s iným dvanásťročným dieťaťom a očakávať, že toto manželstvo bude obojstranne verné.“
V Jánovi hrklo a zdalo sa, že užuž vybuchne. Postavil sa pred ňu a posmešne jej povedal:
„Tak slečna sa vie veľmi dobre oháňať jazykom v dvoch rečiach. Hm, na ženu celkom slušné.“
„Otec, v štyroch rečiach…“
„Ó, dokázala by teda slečna svojou výrečnosťou baviť kráľa počas celej jeho návštevy?“
„Rada, vaše veličenstvo. Ale môj odev nie je na to vhodný. Ak dovolíte, išla by som sa prezliecť.“
Kráľ dovolil. Keď sa vrátila prezlečená a upravená, išiel na nej oči nechať. Vyhradil jej miesto vedľa seba a celý večer sa rozprával a tancoval iba s ňou. Karla ku nej ani len nepustil.Na druhý deň bola poľovačka. Kráľ trval na tom, aby ho sprevádzala. Počul o jej poľovačkách so svojím synom a bol zvedavý.Kone s jazdcami vyšli z lesa a zoradili sa na čistinke. Z krovia vyletela kaňa. Kráľ na ňu ukázal:
„Slečna, nech sa páči!“
„Prvý výstrel na poľovačke patrí kráľovi, veličenstvo.“
„Kráľ si želá, aby ste strieľali.“ - odvetil a ukázal k oblohe.
„Keď si to želá kráľ, treba mu želanie splniť.“ -poznamenala sucho a pripravila si kušu.
„Už je veľmi vysoko.“ - uškrnul sa.
Iba mykla hlavou a bez slova sa usmiala.Výstrel zasvišťal a vyletel veľmi vysoko. Medzi lovcov spadol mŕtvy dravec. Lovmajster ho zobral a priniesol kráľovi. Kráľ ocenil dobrý zásah a nechal ju strieľať celý deň. Strieľala výborne, čo šíp, to zásah.Pri večeri v kráľovskom paláci nešetril chválou a pred všetkými jej pripol na krk vzácny náhrdelník zo zlata a červených rubínov a na prst jej nastokol prsteň s veľkým briliantom. Poďakovala a ospravedlnila sa, že je už veľmi unavená, ale kráľ ju nepustil. Popíjal víno a neustále ponúkal aj ju. Ale jej nechutilo. Len sedela a mlčala. Karol sa k nej neodvážil. Okolo polnoci prišlo Jánovi zle. Nedoliečené zranenie z vojny, námaha na poľovačke a množstvo vypitého vína urobili svoje.Kráľ omdlel. V zmätku, keď ho prenášali do jeho spálne, prišiel ku nej Karol:
„Beáta, prosím ťa, postaraj sa o neho. Nemám ho rád, ale je to môj otec.“
Prikývla a namiesto odpočinku a spánku ošetrovala kráľa. Okolo obeda sa kráľ prebral. Prvé čo uvidel bola Beáta, ktorá driemala s hlavou opretou o kreslo.
„Dobré ráno!“ - pozdravil ju.
Posadila sa a pretrela si oči.
„Dobrý deň, veličenstvo.“
„Tak vy ste ma neopustili ani v noci?“ - posmešne sa opýtal.
„Keby to záležalo odo mňa, dávno by som spala vo vlastnej posteli. Ale váš syn sa o vás bál a preto ma požiadal, aby som tu bola.“ - odpovedala mu príkro.
„Tak on vás požiadal? On vám nerozkazuje?“
„Podľa miery uštipačnosti vidím, že sa už cítite dobre. Pôjdem si ľahnúť.“
„Nepustím vás. Môžete si ľahnúť vedľa mňa.“
„Prosím?! Tak vy neprestanete pokúšať smrtku, že nie?! Robíte väčšie hlúposti ako váš syn! S takým zranením tancovať! A keby len to! Ešte jazdiť po lese a poľovať! Ale veličenstvo si myslí, že keď je kráľ, smrtka sa ho zľakne! Nech sa páči! Môžete pokračovať! Ale ja vám v tom pomáhať nebudem!“
„Vy sa viete krásne hnevať.“ - zvolal prekvapený kráľ tentoraz bez posmechu.
„To mi ešte nikto nepovedal.“
„Takto prevychovávate aj môjho syna?“ -potmehúdsky sa usmieval.
„Teraz už viem, po kom je váš syn taký tvrdohlavý. Ako by vám z oka vypadol.“
„Tak vy sa bojíte o môj život?“
„O váš život sa bojí váš syn. Chce, aby som vás liečila.“
„Vy viete liečiť?“
„Viem liečiť chorých. Ale mŕtvych neviem kriesiť.“
„Prečo mi to hovoríte?“
„Aby ste ležali a aspoň raz v živote aj poslúchali.“
„Vás?“
„Ak sa vám nepáči, môžem poslať po Karlovho lekára.“
„Nie! Zostaňte tu vy. Viete, že máte krásne vlasy?“
Otočila sa mu chrbtom a prevrátila oči. Počkala, kým zaspí a zašla za Karlom.
„Karol, pomôž mi. Protiví sa mi pozornosť tvojho otca.“
„No to sa nepáči ani mne. Vždy mi prebral milenky, ktoré za niečo stáli.“
„Dočerta! Čo mám robiť?!“
Karol bezradne pokrčil plecami:
„Dúfam, že veľmi skoro odíde. Preto chcem, aby si ho liečila.“
Kým Beáta liečila kráľa, držala si ho od tela strašením, že sa mu kedykoľvek môže otvoriť rana a stačí na to prudší pohyb. Čím viac sa uzdravoval, tým viac si dovoľoval. Nakoniec mu Beáta strelila štyri zauchá a prekvapenému kráľovi utiekla.Našťastie, Ján dostal v ten istý deň súrny list od francúzskeho kráľa, ktorým ho volal na pomoc. To urýchlilo jeho odchod a na Beátu nemal čas. Stretli sa až pri odchode.
„Madam.“ - oslovil ju - „Chcem, aby ste išli so mnou. Choďte si zbaliť veci, počkáme na vás.“
„Nemôžem odísť vaše veličenstvo. Som tehotná a čoskoro sa narodí váš ďalší vnuk!“
Prekvapený kráľ sa nezmohol na odpoveď. Namiesto toho dal pokyn na odchod.Netrvalo dlho a Karol dostal od neho list, v ktorom okrem iného stálo:
Milý synak,
na záver mám jedno želanie. Buď taký láskavý a pošli za mnou Tvoju kastelánku. Tvoje dieťa sa môže narodiť aj vo Francúzsku. Nakoniec – je to krv z mojej krvi …“
Karol dal zavolať Beátu. Podal jej list. Keď ho prečítala zatočil sa s ňou svet. Kolená sa jej podlomili a keby ju nebol zachytil, bola by spadla.
„Čo urobíš, Karol? Nechcem byť milenkou tvojho otca …“ - zašepkala a rozplakala sa.
„Budem musieť poslúchnuť. On je kráľ, nie ja. Asi ťa tam pošlem …“
„Tak ty ma tam pošleš?! A čo tvoje slová?! Predáš ma za moc?! Len preto, aby ťa otec nechal ďalej kraľovať!“
„Beáta, on je kráľ!“
„Ja som sa môjmu otcovi vzoprela, keď ma chcel vydať za svojho obľúbenca! Ale ty si zbabelec, Karol!“
„Beátka …“
„Nechcem počuť žiadne výhovorky! Alebo mi pomôžeš, alebo od teba odídem a budem robiť všetko pre to, aby ma tvoj otec radšej zabil! A to skôr ako ma dostane!“
„Beáta, skús trošku pouvažovať …“
„Nebudem uvažovať! Au!“
Skrčila sa. Niečo ju nepríjemne zabolelo v bruchu. A opäť … A znovu … Kým si vôbec uvedomila, čo sa robí, potratila. Lenže potom s ňou bolo veľmi zle. Vystúpila jej horúčka a tri dni zostala v bezvedomí.Celé tri dni sedával Karol pri nej, vymieňal jej studené obklady a nechcel ku nej nikoho pustiť.Sedel pri nej a sediac niekedy driemal. Jej choroba ho ničila. Potichu sa za ňu modlil, aby prežila, lebo lekár mu povedal, že ak prežije, bude to zázrak. A on o ten zázrak prosil …Otcovi napísal:
Otče,
Beátu Ti poslať nemôžem. Potratila a bojím sa, že to neprežije.
Karol
Po niekoľkých dňoch otvorila oči. Horúčka jej klesla, ale Beáta zoslabla. Ale aj tak bola z najhoršieho vonku. Karol spával v tej istej izbe, aby sa aj v noci mohol o ňu starať. Ale Beáta odmietala jesť. Presviedčal ju, prosil, ale všetko bolo márne. Až keď jej sľúbil, že ju pred otcom ukryje, niečo zjedla. Sám ju kŕmil a staral sa o ňu. Jeho kráľovské povinnosti boli opäť bokom.Keď sa trošku pozviechala, odviedol ju do jej Pražského domu.Potajomky za ňou chodil, ale nech sa snažil akokoľvek Beátu zatajiť, niekto prišiel na to, kde sa skrýva a poslal správu kráľovi do Francúzska. Čoskoro dostal Karol od otca ostrý list:
"Synak, som znepokojený Tvojou neposlušnosťou! Vôbec si mi neoznámil, že Beáta sa uzdravila. Práve naopak – ešte ju skrývaš, aby si ju predo mnou zatajil! Ak mi ju do mesiaca nepošleš, zmením následníctvo v prospech Tvojho mladšieho brata! …“
Tak Karol začal pripravovať Beátin odchod ku kráľovi. Ale rozhovor s ňou stále odkladal. Stanovený čas sa krátil a Karol sa odhodlal, že s ňou prehovorí. Pod rúškou noci prišiel za ňou posledný raz.
„Beáta, otcovi ktosi povedal, že ťa skrývam … Musím ťa poslať za ním.“
„Čo si to povedal?! Tak ty ma chceš poslať do postele tvojmu otcovi?! Hanbi sa Karol, predávaš ma ako zviera! Ty, ktorý si mi ospevoval lásku a všetky hrdinstvá, ktoré práve láska podporuje! Ty zbabelec, ty vieš o láske len spievať! Keby chcel niekto odo mňa teba, radšej by som obetovala svoj život, ale teba by som nevydala! A ty nevieš kvôli mne obetovať korunu! Pohŕdam tebou, Karol! Načo si sa modlil za môj život, keď mi ho robíš ešte horším než je smrť?! Odíď, nechcem ťa ani vidieť! A o celej tvojej kráľovskej rodine nechcem ani počuť! Tak nepočul si? Zmizni!“
Priviedla ho ku dverám a vystrčila ho von. Dvere zahasprovala. Karol odišiel. Vedel, že s ďalším presviedčaním by dnes u nej nepochodil. Prišiel hneď ráno. Búchal na bránu, ale nikto mu neotváral. Vošiel do svojho domu, prešiel tajnou chodbou, ale dom bol prázdny. Nič, nič po nej nenašiel. Ako keby tu nikdy nebývala. Prechodil celú Prahu. Hľadal ju a každú správu o nej by bol vyvážil zlatom, lenže Beáta sa naozaj stratila … Už ju nikam nechcel posielať a želal si len jedno, aby sa vrátila. Otcovi napísal, že utiekla hneď po tom, ako jej o ceste do Francúzska povedal. Že sa odchodu bránila a preto aj potratila. Písal mu, že ju hľadal, ale že skutočne nevie, kde by mohla byť. Ján mu neveril, ale následníctva ho nezbavil. Za nejaký čas po Beátinom odchode usporiadal Karol poľovačku. Bol znechutený, na každom kroku mu chýbala. Potuloval sa len sám na koni po lese, až zrazu prišla prudká búrka. Zotmelo sa a nebolo vidieť ani na krok. Blesky križovali oblohu a dážď sa lial. Jediné, čo mu zostalo v tom nečase, bolo spoľahnúť sa iba na koňa. A kôň ho niesol. On sám nevedel kam a nevedel ani ako dlho. Dokonca nevedel, či je ešte deň alebo už nastala noc. Zrazu sa pred ním objavila osamelá chatrč. Privítal ju ako spásu. Otvoril dvere a pri ohnisku sedela …
„Beáta! Beátka, konečne som ťa našiel!“
„Karol! Och, Karol! Celý si mokrý. Vyzleč sa, dám ti moje mužské šaty. Budú ti dobré.“
A kráľ sa prezliekol a v teple chudobnej chyže si vychutnával mätový čaj. Nikdy mu čaj s medom lesných včiel tak nechutil ako vtedy.Potom sa zadíval do jej očí, ktoré odrážali planúci oheň, chytil ju za ruky a spýtal sa.
„Prečo si ma opustila? Môj dvor zostal po tvojom odchode mŕtvy … Beáta, Beátka, prosím ťa … vráť sa! Vráť sa so mnou do Prahy. Nemôžem tam bez teba zostať. Nedám ťa otcovi. Prosím …“
A obom sa kotúľali po lícach slzy. Vtedy sa stalo niečo nezvyčajné. Izbu zahalilo nevysvetliteľné nadpozemské svetlo a v tom svetle stál hrad. Bol zvláštny, akoby bol zostavený z rôznych stupňov a dvíhal sa do výšin. Najvyšší palác bol najväčší. Zrazu boli v tom najvyššom paláci na najvyššom poschodí. Držali sa za ruky a pred nimi bol nádherný obraz. Do výšin stúpala mohutná jasná klenba. Tam, kde sa spájala, žiaril najjasnejší bod. Ten bod akoby sa približoval a rástol. Až presvetlil všetko už aj tak svetlé a jasné. A v tom mohutnom svetle sa objavil rovnoramenný kríž. Oni v bázni pokľakli a dotkli sa čelami zeme. Nevedno, ako dlho kľačali. Nadpozemské svetlo pohasínalo až zhaslo a obraz sa stratil. Zdvihli sa zo zeme, oprášili si kolená a pozreli sa na seba.Prvý sa zmohol na otázku Karol:
„Čo to bolo?“
„Neviem. Možno to súvisí s Turícami. Bol to nádherný hrad.“
„Aj ty si ho videla?“
Prikývla.
„Máš tu nejaký pergamen, pero a atrament?“
„Pero a atrament tu je. Ale pergamen?“ - a po chvíľke zvolala:
„Už to mám! Môj pas. Nakreslím ti to na môj pas. Musíš mi však priniesť nový.“
„Dobre. Maľuj, kým nezabudneme, ako ten hrad vyzeral.“
Beáta maľovala a kráľ sa pozeral. Videl, že aj ona videla presne to isté čo on. A tak bol obraz hradu zachytený celkom presne. Potom nakreslila aj tú zázračnú klenbovú miestnosť i kríž. Kráľ pergamen osušil a schoval si ho ako najdrahší poklad.
„Čo s ním urobíš?“ - spýtala sa Beáta.
„Dám taký hrad postaviť.“
„Vieš už kde bude stáť?“
„Nie. Ešte preň nemám miesto. Uvidím, možno niečo nájdem.“
„Pozri sa, už je po búrke. A rozvidnelo sa.“
„Poď mi ukázať, kde som sa to dostal.“
Usmiala sa a vyviedla ho von. Prešli sa po okolí. Zrazu Karol zastal:
„Pozri! Čo vidíš?“
„Je tam skala.“ - odpovedala mu a potom si udrela po čele.
„Karol, to miesto je ako stvorené pre tvoj hrad! Postav ho tam!“
Ešte chvíľu sa prechádzali. Potom sa vrátili do chalúpky a skromne sa najedli.
„Vrátiš sa so mnou do Prahy?“
Pokrútila hlavou.
„Prečo nie?“ - spýtal sa nešťastne.
„Nemôžem, Karol. Bojím sa, že ma v Prahe nájde.“
„Chceš zostať tu?“
„Aspoň nejaký čas. Možno si nájde inú milenku.“
Karol sa vrátil do Prahy.Často potom chodieval na koni sám po horách. Nikto sa tomu nečudoval, mysleli si, že hľadá Beátu. Ale on vždy prišiel k nej. Raz jej povedal:
„Môžeš sa vrátiť do Prahy. Dozvedel som sa, že otec má novú milenku.“
Zľakla sa.
„Do Prahy? Bojím sa, Karol. Tvoj otec nevyzerá, že by sa ľahko vzdával.“
„Vrátiš sa do svojho domu. Budem chodiť za tebou. Nikto nezbadá, že si tam.“
„Aj tak sa bojím. Najradšej by som zostala tu.“
„Tu si sama. Ak by ťa tu niekto našiel, uniesol by ťa. Nemal by ti ani kto pomôcť.“
Trvalo to ešte niekoľko dní a Karol ju presvedčil. Keď odchádzali, obaja sa obzreli za seba.
„Je tu veľmi pekne. Tá skala je nádherná. Raz na nej postavím hrad. Tvoj obrázok mám dobre schovaný. A pomenujem ho podľa teba – Stein.“
„Stein, to je predsa nemecky skala. Čím ti pripomínam skalu?“ - usmiala sa Beáta.
„Tvrdohlavosťou.“
„Pomenuj ho radšej Karlštejn, bude to lepšie. Hrady sa majú volať po kráľoch a nie po ich milenkách.“
Do Prahy sa vrátili v noci. Nikto o nich nevedel, len stráž pri bráne. Ale aj tá vedela len to, že sa vrátil následník s nejakým mladým mužom. To bolo všetko. A Karol skrýval Beátu tak ako sľúbil.Od toho dňa ako sa vrátil, chodieval Karol často do svojho pražského domu. To neušlo Luxemburgovým špehom. A hoci Beátu nevideli, napísali mu, že bude asi tam. A tak sa Ján Luxemburský vydal do Čiech …V jednu noc, keď práve Karol nebol pri nej, vtrhli do Beátinho domu traja muži. Zapchali jej ústa, zviazali ju a nakoniec ju niekam odviezli v koči. Bola tma, nevidela ani toľko, kde ju vysadili. Videla len tmavý dvor veľkého tmavého domu. Podľa veľkosti to mohol byť aj palác. Nemala však čas prezerať si podrobnosti, lebo muži ju vliekli do vnútra. Vo vnútri sa svietilo. Muži ju zložili, rozviazali jej ústa aj ruky a odišli. Napriek tomu, že sa za všetkými tromi zavreli dvere, cítila, že v izbe ešte niekto je. Ten niekto vyšiel z prítmia a ona ho spoznala.
„Vy?!“ - vykríkla.
„A koho ste čakali?“ - posmešne sa jej opýtal.
„Prečo ste neprišli do Francúzska?“
„Pretože to nechcem!“
„A čo chcete? Zostať u Karola?“
„Váš poslušný synáčik ma chcel do toho Francúzska poslať za vami. A keď sa mu to nepodarilo, zavolal vás sem, zradca!“
„Ó, vy sa na neho hneváte?“ - spýtal sa pobavene.
„Zabila by som ho!“
„Naozaj? Zdá sa, že mi hviezdy začínajú byť viac naklonené, než som si myslel.“
Kráľ prišiel ku nej. Chcela cúvnuť, ale on bol rýchlejší. Keď si uvedomila, čo sa s ňou deje, už sa nemohla ani len pohnúť. Zovrel ju, jednou rukou držal jej ruky a druhou jej vyzliekal šaty. Chcela sa brániť, ale voči mužovi, ktorý bol vyšší a omnoho silnejší, nemala ani len najmenšiu šancu.Keď zovretie povolilo, bolo po všetkom. Chcela sa niekam prepadnúť, zmiznúť, umrieť…
„Madam, mali by ste sa obliecť. Vaša nahota vzbudzuje pohoršenie.“
Tieto slová ju prebrali lepšie než vedro studenej vody. Sadla si a začala kričať:
„Tak moja nahota vzbudzuje pohoršenie?! A to, že ste ma práve znásilnili, nie?! A na to, že ste ukradli ženu vlastnému synovi, tiež vaše pohoršenie mlčí?!“
„Odkiaľ to viete … o Markéte …“ - potichu sa spýtal.
„Čože?! Tak už vám synove milenky nestačia?! Vy ste mu siahli aj na manželku?! To, že váš syn mal milenku, vás pohoršilo. Ale, že ste mu tú milenku ukradli, to je v poriadku?! Vy moralistický pokrytec! Vraj kráľ!“
Ozvalo sa plesnutie zaucha. Beáta si chytila líce a rozplakala sa. Nevedela, kedy odišiel. Mala pocit, že v jej vnútri sa rozbila fľaša atramentu a zaliala jej celú dušu … Z tej čiernej prázdnoty ju prebral chlad. Obliekla sa, vstala a priložila do krbu. Potom si ľahla a prepadla sa opäť do tej bezútešnej čiernej prázdnoty …Ráno sa objavil vo dverách. Ležala oblečená na posteli a oči upierala do stropu.
„Vy ste už hore? Poďte sa najesť.“
„Nechcem jesť! Dajte mi pokoj!“
„Slečinka trucuje?“
Posadila sa.
„Nechcem vás vidieť! Vypadnite!“ - skríkla.
Na stolíku vedľa postele bola veľká sklená čaša. Zobrala ju do ruky a hodila ju o stenu vedľa kráľa. Črepy sa rozprskli po izbe. Pristúpil ku nej a strelil jej dve zauchá. Hrdo sa na neho pozrela a pokojne povedala:
„Nabudúce budem mieriť presnejšie.“
Ján bez slova vyšiel. Ozvalo sa cvaknutie zámku.Večer znovu prišiel:
„Poďte sa navečerať. Trucovali ste už dosť.“
„Dajte mi pokoj! Chcem umrieť od hladu!“
„Zbláznili ste sa?“
„Nie.“
„Tak prečo chcete umrieť?“
„Aby som nemusela byť s vami!“
„Budete jesť, či sa vám to páči alebo nie!“ - Luxemburg zavolal sluhov a nechal priniesť jedlo.
Sadol si vedľa nej za stôl.
„Zjete to sama, alebo vás nechám nakŕmiť?!“
„Môžete to skúsiť!“ - vyškerila sa mu do očí.
Prišiel ku nej a strelil jej ďalšie zaucho.
„Nechcete ma rovno zabiť? Za to jediné by som vám ešte mohla byť vďačná …“
Začudovane sa jej pozrel do očí.
„Vďačná za smrť?“
„Myslím si, že je omnoho príjemnejšia než život s násilím.“
„Zjete to jedlo?“
„Nie.“
„Chyťte ju a nakŕmte ju!“
Sluhovia poslúchli. Dvaja ju držali a tretí sa ju pokúšal kŕmiť.
„Pane, nedá sa …“ - ozval sa bezradne.
„Ustúp, hlupák!“
Luxemburg zobral lyžicu a snažil sa jej ju strčiť do úst pomedzi zovreté zuby, ale nedarilo sa ani jemu. Zrazu ju chytil druhou rukou za vlasy.Zovretie zubov povolilo a jedlo zostalo v ústach. Pomaly ho začala žuť.
„Hrdá slečinka začína poslúchať.“ - posmešne sa jej smial do očí.
Beáta počkala, kým bude jeho tvár blízko a vypľula na neho rozžuvané jedlo. Luxemburg zanadával, utrel si oči a išiel sa umyť. Sluhovia ju pustili a ona zostala voľne sedieť.
„Tak budete jesť, alebo nie!!!“ - Luxemburg zúril.
„Nie.“ - odpovedala mierne.
Zobrala do rúk tanier a treskla s ním o zem. Rozzúrený kráľ pribehol ku nej a strelil jej niekoľko zaúch. Prestal až keď jej začala z nosa tiecť krv.
„Nechceš ma rovno podrezať alebo preklať? Tamto máš nôž.“ - pokojne mu ukázala na stôl.
Zrazu ho prešla všetka zúrivosť.
„Tak ty chceš umrieť!“
„Veľmi by sa mi to hodilo …“
„Nie!!! Ty neumrieš!!!“
Opovržlivo si ho prezrela.
„Zbabelec! Daj priniesť víno!“
Sadol si oproti nej a dal priniesť veľkú karafu vína a dva sklené poháre. Beáta si naliala plný a na dúšok ho vypila. Potom druhý, tretí i štvrtý. Chcela si naliať aj piaty, ale karafa bola prázdna.
„Viac vína nemáš?“
„Žena nemá toľko piť!“
„Tak tebe sa opité ženy nepáčia?“ - postavila sa oproti nemu.
Cítila, ako jej víno stúpa do hlavy. Zrazu sa jej zaštikútalo. Slabé nohy sa podlomili a ona sa zviezla popri stole na zem, lenlen, že nerozbila poháre.Prišiel ku nej a zdvihol ju.
„Hanbite sa, madam! Takto sa skutočné dámy nesprávajú!“
Rozosmiala sa.
„Aspoň sa ti zhu … zhu … zhnusím, ty diabol.“
Posadil ju na stoličku a chcel odísť. Zobrala zo stola sklený pohár a hodila. Trafila ho rovno do hlavy. Otočil sa ku nej, chytil si boľavé miesto a krv mu zaliala oči.Naslepo stiahol zo stola obrus a poutieral sa doň.
„Viem dobre triafať, však? Daj ma katovi!“ - uškrnula sa.
„Ty … ty … ty … zabil by som ťa! Ale tebe by sa to hodilo!“
„Hodilo a ako veľmi … hik!“
Luxemburg si držal obrusom krvácajúcu ranu a nechal Beátu odniesť do jej izby. Ráno prišiel za ňou. Ešte spala, ale tresnutie zavierajúcich sa dverí ju prebudilo. Posadila sa na posteli. Pozrela sa na seba. Bola oblečená. Postupne si spomenula na predchádzajúci večer. Nesnívalo sa jej to – Luxemburg mal obviazanú hlavu. Osopila sa na neho:
„Čo si želáte?! Včerajší výprask vám nestačil?!“
„Mali by ste sa hanbiť za včerajšie správanie. Napadli ste kráľa …“
„… ktorý je surovec a hlupák! A hanbiť sa mám znova ja! Ako vždy!“ - odsekla.
„Madam.“ - pokračoval jemnejšie.
„Sľubujem vám, že už na vás nesiahnem rukou …“
Vstala z postele a postavila sa oproti nemu.
„To vám ja nemôžem sľúbiť!“ - zdrapla ho pod krkom, pritiahla si ho k sebe a zasyčala mu do tváre.
„Zabijem ťa, Luxemburg, ty diabol, za to, čo si mi urobil!!!“ - oči sa jej divo blýskali.
Potom ho prudko odsotila až chrbtom narazil do steny. Potom sa opovržlivo od neho odvrátila. Vstal a bez slova odišiel. Popoludní prišiel znova. Sprevádzali ho sluhovia, ktorí priniesli tri veľké truhlice. Zložili ich na zem a odišli.
„Madam, priniesol som vám dar.“ - oslovil ju potichu.
Stála pri okne a ani sa neobzrela. Podišiel ku nej.
„Vy nie ste zvedavá, čo v nich je?“
„Nie.“
Vrátil sa k jednej z truhlíc a otvoril veko. Bola plná šperkov so vsadenými drahokamami. Vytiahol smaragdový náhrdelník a prišiel k nej. Chcel jej ho zavesiť na krk, ale ona mu ho vytrhla a hodila mu ho do hlavy.
„Obeste sa na ňom! To by bol pre mňa najvítanejší dar!“
Luxemburg sa otočil a bez slova odišiel. Zostal po ňom na zemi iba náhrdelník. Zlostne doň kopla a šperk zmizol pod posteľou. Potom kopla do veka otvorenej truhlice a to sa zavrelo …Večer prišiel opäť.
„Madam, budete si želať nejaké jedlo?“
„Prineste mi víno!“
Kývol na sluhov a tí priniesli karafu vína a cínové poháre.
„Dnes budem víno nalievať ja!“ - povedal jej príkro.
Zobral karafu a nalial do oboch pohárov. Potom zdvihol svoj.
„Na vaše …“
Nestačil dopovedať a pred ňou stál prázdny pohár.
„Ešte!“ - požiadala.
Luxemburg poslušne nalial.
„Prezreli ste si váš dar?“
„Nie! Nezaujíma ma!“
„Každú ženu predsa zaujímajú šperky …“
„Mňa nie! Dajte to odniesť!“
„Nechám vám ich tu, aby ste si ich mohli prezrieť …“
„Viac vína nemáš?“
„Madam, ženy nesmú toľko piť …“
„Obral si ma o všetko, tak mi daj víno! Pošli po novú karafu a zajtra prines väčšiu!“
Poslušne vykonal, čo prikázala. Keď vypili aj toto víno, osopila sa na neho.
„Vypadni, Luxemburg, chcem spať …“
Beátino väzenie trvalo dlho, veľmi dlho. Trucovala a nechcela sa poddať. Neplatilo na ňu ani strašenie katom ani truhlice pokladov.Karol ju po celý čas hľadal. Vedel, že keď zmizla bez toho, aby sa predtým pohádali, musel ju niekto uniesť. A do úvahy pripadal iba jeho otec, ktorý sa v Prahe náhle objavil. Karol neúnavne pátral, podplácal otcových i cudzích sluhov, dával ho sledovať až konečne vypátral, kde ju ukrýva. Bol večer a Karol sa ju chystal práve vyslobodiť. Zrazu ho chytil niekto za plece. Otočil sa a uvidel otca.
„Vedel som, že ju nájdeš. Ale neviem, či bude chcieť s tebou ísť.“
„Prečo by nešla?“
„Naposledy kričala, že ti vyšklbe všetky vlasy a vyškriabe ti oči.“
„Čo si jej narozprával?“
„Nič. Myslí si, že si mi ju predal.“
„A… ty si ju v tom nechal.“
„Nevyvracal som jej to. Myslel som, že sa potom poddá.“
„Čo sa ti stalo?“ - dotkol sa otcovej sluchy, na ktorej bola obrovská modrina.
„Trafila ma cínovým pohárom, potvora. Možno už desiatym, nepočítal som to. Neviem, ako ju skrotiť. Strašil som ju už aj katom… Nechceš si ju zobrať naspäť?“
Karol sa usmial a prikývol. Ján ho priviedol do domu.
„Počkaj, poviem jej, že si prišiel pre ňu.“
Kráľ vošiel a o malú chvíľku púšťal svojho syna do vnútra. Beáta tam stála a z očí jej sršali blesky. Keď sa za Karlom zavreli dvere, spustila na neho.
„Tak už si prišiel pre mňa, ty zradca! Zapredal si ma, ty sviniar! Čo si na tom získal?! Úplné následníctvo?!Pekná rodina, kde si chlapi požičiavajú milenky! To sú asi francúzske mravy, však? A keby len milenky! Synáčikovia odstupujú otcovi ešte aj svoje manželky! Ty pokrytec, zabijem ťa! Za toto ťa vlastnoručne za…“ -  došiel jej dych, zakrútila sa jej hlava a … omdlela.
Dlhé dni bezmocnej zlosti, strachu a hladovania urobili svoje. Otvorila oči a rozhliadla sa okolo seba. Bola vo svojom dome a ležala vo svojej posteli. Premýšľala. Nebol to všetko len zlý sen? Naozaj sa to všetko stalo? Neďaleko stál Karol. Zbadal, že sa prebrala a prišiel ku nej.
„Beátka, tak veľmi som sa o teba bál! Muselo to byť strašné!“
„Tak to všetko bola pravda! To nebol sen! Kde je tvoj otec?!“
„Zostal na hrade, preto som ťa dal priniesť sem.“
„Tak ty si ma dal preniesť sem! Ty! Práve ty! Zradil si ma, Karol! Prečo som ti len neušla?! Prečo som ti uverila, že ma ochrániš?! Ja hlúpa! Ako keby som nevedela, že pre teba žena nič neznamená! Tebe ide iba o moc! Daroval si ma a keď som sa tvojmu otcovi zunovala, tak si ma veľkodušne prijal späť! Ako nejakú vec! Hanbi sa Karol! Zabijem ťa! Len čo sa postavím na nohy, tak ťa zabijem! Au!“ - prudko sa posadila a chytila sa za brucho.
Túto bolesť už poznala.
„Beátka, čo ti je? Čo sa ti stalo?“ - hladil ju po tvári a mal o ňu strach.
Ona sa krčila v bolestiach a na čelo jej vystúpil pot.Ešte jedno prudké myknutie a znovu stratila vedomie.Karol okamžite zavolal lekára a potom ticho sedel pri
nej až kým neotvorila oči. Mlčala a oči mala upreté do stropu.
„Beátka … to dieťa… bolo jeho …?“
„Čo si myslíš, že ma po celý čas držal iba za ruku?! Na to ma nemusel unášať!“ - zbadala jeho zhrozenie a zmiernila príkry tón.
„Našťastie je preč … neviem si predstaviť, ako by som vychovávala … tvojho brata … Keby tak chcel zo mňa opadnúť všetok ten hnus … Nechaj ma Karol, chcem byť sama!“
Beáta sa zotavovala. Ale všetko šlo pomaly, veľmi pomaly. Karla nechcela ani vidieť a keď prišiel, vyhnala ho preč. A tak chodil iba potajomky v čase, keď ona spala a potichu sa pýtal mužov, ktorí ju strážili, ako sa má. Raz ju niečo zobudilo. Sama nevedela, čo to bolo. Cez otvorené dvere počula, ako sa potichu rozprávajú strážcovia, ktorých tam Karol nechal.
„Prečo je na neho taká zlá? To si nevšimla, ako za ten čas, kým tu nebola vychudol?“
„Čuduješ sa? Veď kvôli nej ani nespával. Podplácal kadekoho a nás štval po celom meste dňom i nocou, len aby sme ju našli.“
„A to ani nevedel, že sa ten starý somár Luxemburg vrátil.“
„Vieš, že mu ten starý diabol preberal všetky milenky?“
„Akoby nie. Starý kocúr a naháňa mladé slečinky. Už aby otrčil kopytá.“
„Ty, ale nevrátil mu ani jednu. Iba túto …“
„Ktovie, čo mu urobila.“
„Jeden sluha vravel, že starý chodil s modrinami a škrabancami. Hádzala do neho poháre a pár krát mu rozbila hlavu. A vraj starý zúril, že si s ňou nevie rady … Hlupák, nemusel mu ju unášať.“
„A ako sa dostala ku Karlovi?“
„Starý mu ju vraj ponúkol práve vtedy, keď ju Karol chcel odtiaľ uniesť.“
„Buď ticho! Už je tu!“
Dvere sa otvorili a ona počula Karlov tichý hlas.
„Ako sa má?“
„Karol!“ - zavolala.
Nesmelo vstúpil, myslel si, že ho opäť vyhodí.
„Karol, poď ku mne bližšie. Odpusť mi, nevedela som, že si ma hľadal. Nevedela som, že Luxemburg oklamal aj teba.“
„Mal som s ním kvôli tebe súboj … ešte predtým … Vyhral som, ale on ťa aj tak ukradol … Zabil by som ho, diabla!“

Rozplakala sa. Karol si sadol ku nej a hladil ju po vlasoch a utieral jej slzy.

Plná moc

Beáta sedela v Karlovej pracovni. Ona mlčala a on hundral:
„Toľko toho treba vybudovať a ja mám zviazané ruky! Otec mi nechce dovoliť konať nič, čo by som chcel a čo by viedlo k niečomu lepšiemu! Vraj mám byť opatrný! Takto iba sedím a nič za mnou nevidno! Poveril ma panovaním a zakázal mi všetko!“
Beáta iba sedela a mlčala. Karol si to uvedomil:
„Prečo nič nehovoríš?“
„Čo ti mám povedať? Sám vidíš, že je to tak.“
„Čo sa s tebou stalo? Vždy si si vedela rady a teraz mi pomáhaš pochovávať moje nádeje.“
„Karol, potrebujem čas na to, aby som sa spamätala z toho, čo sa mi stalo. Som znechutená bez nadšenia a radosti.“
Karol sa na ňu začudovane pozrel.
„Čo môže byť ťažké na tom mať jedného milenca, potom iného a nakoniec sa vrátiť k tomu prvému?“
„To, že toho druhého som si nevyberala. Vidím, že mi nerozumieš. Myslím si, že najlepšie bude, keď vstúpim do kláštora.“
„Čože?! Do kláštora?! Ty si sa zbláznila!“
„Nezbláznila. To, čo sa mi stalo, pre mňa vôbec nie je ľahké. Potrebujem sa s tým nejaký čas vyrovnať v kľude a v tichu.“
„Tak ty si myslíš, že v kláštore je kľud a ticho? Tam sa konajú väčšie orgie než to, čo si zažila u môjho otca!“
„To nemyslíš vážne! Veď sa hovorí, že v kláštornom tichu sa rozjíma!“
„Hlúposti! Reči sa hovoria a chlieb sa je. Nič z toho nie je pravda. Arnošt by ti vedel rozprávať!“
„Netáraj Karol, neverím ti ani slovo!“
„Tak ty mi neveríš? Poď, odvediem ťa za Arnoštom. Jemu možno uveríš!“
„Karol, nechcem, aby sa dozvedel, čo sa mi stalo!“
„Môžeš byť celkom pokojná,už to vie.“
„Vidím, že klebety sa šíria úžasne rýchlo.“
Karol ju zobral za ruku a viedol ju po paláci do Arnoštových komnát. Arnošt sa práve niekam chystal, ale kráľov príchod ho zastavil.
„Arnošt, Beáta si zmyslela, že vstúpi do kláštora! Vysvetli jej, čo sú kláštory!“
„Je to pravda, pani Beáta?“
Prikývla.
„Neviem, čo vás k takémuto kroku privádza, ale obávam sa, že kláštor nie je miesto pre vás.“
„Vy si myslíte, že by som tam život bez muža nevydržala?“
„Nie, práve naopak. Myslím si, že kláštor nie je miesto podľa vašich predstáv.“
„Mníšky tam predsa pracujú a modlia sa. To predsa dokážem aj ja!“
„Tu nejde o modlenie a prácu. Tu ide o to, čo všetko sa v kláštorných múroch skrýva. Nie všetko, čo sa odohráva vo vnútri kláštorov vidieť.“
„Ako to myslíte, vaša milosť?“
„Ja som nejaký čas strávil v seminári. Ešte počas štúdií. A videl som mnohé veci.“
„Aké veci?“
„Jednoducho také, že mnísi a mníšky nie sú takí svätí, ako sa pred svetom tvária.“
„V akom zmysle?“
„V takom, milá Beáta,“ - zamiešal sa do rozhovoru Karol - „že v kláštoroch sa konajú hotové orgie. To som ti už vravel, ale ty si mi neverila!“
„A ty to odkiaľ vieš?!“
„Bol som tam raz.“
„Iba raz?“
„Raz. Potom som stadiaľ rýchlo utiekol.“
„Utiekol? Neverím!“
„Utiekol. Nemám rád ženy, ktoré sa okolo muža ovíjajú ako zadúšajúce a jedovaté rastliny! Hovorím ti, kláštor nie je miesto pre teba!“
„To by som sa musela najprv presvedčiť!“
„Tak sa presvedč!“
„Dobre. Ako?“
„Choď tam ako muž, vtedy sa nebudú pred tebou pretvarovať. Len som zvedavý, ako odtiaľ ujdeš bez toho, aby si prezradila, že si žena.“ - neodpustil si uštipačnú poznámku.
„O to sa ty láskavo nestaraj. Pôjdeš tam so mnou?“
„Nie. Potom by si povedala, že mi nadbiehajú len preto, že som kráľ. Arnošt, išiel by si s Beátou k mníškam?“
„Ja?“
„Ty. Lebo Beáta si myslí, že pred takou cirkevnou autoritou ako je pražský arcibiskup, sa mníšky budú správať zbožne. Bude dobre, keď sa presvedčí sama. Tak pôjdeš s ňou?“
„Ako si želáš. Súhlasíte, pani Beáta?“
„Ak to nebude prekážať vám.“
Ešte v ten večer vyšli z brány Pražského hradu dvaja jazdci a zamierili ku kláštoru.Ráno sa vrátili nazad.
„Tak ešte stále chcete vstúpiť do kláštora?“ - opýtal sa s úsmevom cestou späť Arnošt.
„Nevedela som, čo všetko sa skrýva za múrmi kláštorov. Poviem vám, že to mnou poriadne otriaslo. Ja … myslela som si, že tie vaše kázne … o skazenosti žien … že je to preto, lebo vy sa bojíte žien. Ale keď sa musíte stretať s niečím takýmto, už sa vám nečudujem. Prepáčte.“
„Báli ste sa?“
„Príšerne. Ďakujem vám, že ste ma nechali prenocovať u vás.“
„Nemáte za čo. Videl som vám v očiach hrôzu, keď ste zaklopali na moje dvere. Ale radšej o tom Karlovi nehovorte.“
„Veď to bolo vo všetkej počestnosti … Aha! On vám už niekedy niečo vyčítal?“
„Už sa to stalo. Ešte predtým ako ste prišli na dvor.“
„Dobre. Nebudem vám robiť zbytočné nepríjemnosti.Po tom všetkom, čo som videla si myslím, že muži sú naozaj lepší. Je mi z toho smutno.“
„A to ste videli len veľmi málo.“
„Prosím?“
„Keby ste sa podvolili ich náznakom, to by ste ešte videli!“
„Čože?! A vy ste videli?“
„Našťastie iba videl. Ale nemýľte sa, ani muži nie sú o nič lepší. Ak dokážete mlčať, môžem vám ešte niečo ukázať.“
„Budem mlčať. Poviem iba to, čo mi povolíte.“
„Dobre. Teda večer pôjdeme k mužom.“
„Budem môcť nocovať vo vašej izbe?“
„Myslím, že to nebude treba. Chcem vám ukázať niečo, čo môžete vidieť iba v noci. A nie v hosťovských izbách. Preto, nech by ste videli čokoľvek, nesmiete zo seba vydať ani hlások. Lebo tu pôjde o život. O váš život. Mnísi nemajú radi nevolaných svedkov. Rozumeli ste?“
„Áno. Sľubujem vám, že dokážem mlčať za každých okolností.“
A tak večer opäť s Karlovým dovolením vychádzali z brány Pražského hradu dvaja jazdci. Bez toho, aby to tí dvaja vedeli, on sa znovu staral o ich bezpečnosť. Poslal im v pätách svojich rytierov.
„Prvé, čo sa vám v kláštore dostane, je hojnosť vína. Tvárte sa, že pijete a víno nenápadne vylievajte pod stôl. Keby ste nepili vôbec, bolo by to podozrivé a nič by ste sa nedozvedeli, kto chce s vlkmi žiť, musí s nimi vyť. Počkáme, kým opití mnísi zaspia a potom pôjdeme do iných častí kláštora. Predstavím vás ako svojho pisára, ktorý zložil sľub mlčanlivosti.“
A tak ako arcibiskup povedal, tak aj bolo. Keď už nad ránom opití mnísi spali, zobral Arnošt Beátu bludiskom slabo osvetlených kláštorných chodieb a viedol ju tam, kde bežní smrteľníci nesmeli.Od určitého miesta sa už len zakrádali popri stenách a stúpali tichučko ako mačky. Dohovárali sa iba posunkami alebo kradmými dotykmi rúk. Prišli ku jedným dverám. Arnošt si priložil prst na pery a druhou rukou chytil Beátu za ruku. Potichučky otvoril tieto dvere a opatrne sa vkradli dnu. Šli chvíľu dlhou tmavou chodbou až uvideli na konci svetlo. Pritlačili sa ešte viac ku stene a veľmi opatrne sa priblížili.Zastali si tak, že sami boli v tme, ale pred sebou videli všetko jasne. Beáta užuž otvárala ústa, ale Arnošt jej ich rukou pohotovo zakryl a očami naznačil opatrnosť. Beáta zavrela oči a zdalo sa jej, že užuž odpadne.Pred nimi vo svetle fakieľ bolo niekoľko nahých mužov a žien. Opájali sa vínom. A nielen to. Veľmi rýchlo opustili toto miesto orgií.Potom išli ďalej. Chodby boli opäť slabo osvetlené.Opäť prišli ku dverám a Arnošt ich s ukazovákom na perách otvoril. Znovu vošli do tmy. Vpredu slabo blikotalo svetielko. Zastali si do najbližšieho výklenku a počúvali.
„Cesta na slobodu milá slečna, vedie iba cez moje náručie.“
„Vy zvrhlík! Že sa nehanbíte! Vraj mních! Podvodom ste ma vylákali z domu a zavreli ste ma tu! A teraz si zo mňa chcete urobiť milenku! Vy … vy …! Vyškriabala by som vám oči! Ale vy viete, prečo nejdete až ku týmto mrežiam! Raz vás zabijem, to prisahám!“
„Keď zmúdriete, prídem. Pár dní o hlade vás obmäkčí. Zmäkli iné, zmäknete aj vy!“ - a mních prešiel okolo nich bez toho, aby ich zbadal.
Až keď buchli dvere, odvážili sa vyjsť z úkrytu a nasledovať ho. Arnošt ju už nikam neviedol. Vrátili sa späť do jeho izby. Tu v jasnejšom svetle fakle videl jej vystrašené oči.
„Bojíte sa?“ - opýtal sa jej potichu, takmer šepotom.
Prikývla.
„Chcel som vás zaviesť ešte na iné miesta, ale tam pôjdeme inokedy. Musíte sa z toho spamätať.“
„Sú aj horšie miesta než tie, čo ste mi ukázali?“
Prikývol.
„Je ich ešte niekoľko.“
„Môžete pomôcť tomu dievčaťu?“
„Do týchto vecí sa nehodno starať. Môže sa stať, že si na vás niekto počká s dýkou alebo vám dá otrávené víno.“
„Keby mňa takto niekto zavrel, umrela by som. Musí to byť strašné …“
Videl jej v očiach, že hovorí pravdu a tak povedal.
„Pokúsim sa niečo vykonať pre to dievča. Kvôli vám.“
„Ďakujem vám.“
Po chvíľke ticha pokračovala takisto šepotom:
„Aj u nás sa strácali mladé pekné dievčatá alebo aj mladé vydaté ženy a nikto nevedel, kde sú. Tiež bol v blízkosti kláštor. Teraz mi je to jasné … To prvé … čo sme videli … tiež boli mnísi?“
„Mnísi a možno aj mníšky. Tieto dva kláštory sú prepojené podzemnými chodbami. Takže jedni ku druhým môžu chodiť kedykoľvek.“
„Ale … takéto zábavy nezostávajú bez následkov. Čo robia vtedy?“
„Myslíte, keď sú mníšky tehotné?“
„Uhm.“ - prikývla.
„To je jednoduché. Habity mníšok sú šité tak, že nevidieť ich stav. Boli dobre vymyslené, čo poviete?“
„A čo robia s deťmi?“
„Vychovávajú sa v kláštorných sirotincoch. Semtam naozaj niekto podhodí novorodenca, ale väčšinou sú to deti mníšok ktovie s kým. Veď ste to videli.“
„Oni ich … nezabíjajú?“
„Nie. Toto jediné nerobia. Zabiť malé dieťa je väčší hriech než zabiť dospelého človeka. Tak sa aspoň týmto nezaťažujú.“
„Aspoň, že je to tak. Aj tak som z toho zhnusená. Ako ste sa tieto tajomstvá dozvedeli vy?“
„Nepoznal som ich hneď. Prvé som sa dozvedel až keď som zložil cirkevný sľub. Nechcel som zostávať na takýchto miestach a tak som sa vďaka peniazom a majetku dal vysvätiť za kňaza, neskôr za biskupa a potom za arcibiskupa. Aby som mohol žiť aj inde. Musím povedať, že kráľovský dvor je raj oproti tomuto tu.“
„A Karol je hotový anjel, však?“
„Tak.“
O niekoľko dní sa jej arcibiskup u Karola opýtal:
„Tak čo pani Beáta, už môžeme pokračovať v ďalších poznávacích cestách?“
„Tých kláštorných?“
„Áno. Chcel som sa vás spýtať, či ste sa už spamätali.“
„Och, áno. Môžeme ísť hoci aj dnes večer. Pravda, ak nám to Karol dovolí.“
„Prečo nie. Ak ti z toho ešte nie je zle, choď. Ja by som tam už nešiel.“ - odpovedal jej Karol.
„Ale ja pôjdem.“
Opäť vyšli z hradnej brány dvaja jazdci. A Karol sa opäť staral o ich bezpečnosť.Keď opití mnísi pospali, Arnošt ju viedol. Tentoraz išli schodmi nadol a boli ešte opatrnejší než minule.Neďaleko dverí, ktoré teraz arcibiskup otvoril, bol výklenok s nejakou sochou. Schovali sa za ňu a hľadeli. Vpredu osvetľovali miestnosť fakle. Bol tam spútaný nahý muž. Vedľa neho stáli dvaja mnísi a bičovali ho. Muž mal chrbát dorezaný údermi do krvi a pri každej rane hlasno vzdychal.
„Tak čo milý brat, už si zapamätáš dodržiavanie sľubu poslušnosti?!“
„Zapamätám …“ - zašepkal.
„Nahlas! Nepočuli sme!“
„Zapamätám!“ - zvolal.
Až vtedy ho rozviazali a opustili. Zbitý muž sa nevládal postaviť a tak nahý zostal ležať na kamennej dlažbe. Nikto sa o neho nestaral.Arnošt odviedol Beátu ďalej. Prišli ešte hlbšie do podzemia. Vzduch tu bol ťažký a stuchnutý. V chodbe, do ktorej vošli, boli dvere vedľa dverí. Arcibiskup otvoril maličké okienko na dverách. Sám sa pozrel a potom pustil aj ju.Bolo to kláštorné väzenie. Boli tam tí, ktorí sa vzopreli opátovi a poslúchli radšej hlas svojho svedomia.Potom sa opäť vrátili do arcibiskupovej izby.
„To bolo horšie, ako minule.“ - odvážila sa zašepkať Beáta za zavretými dverami.
„A sú ešte horšie miesta. Ale k tým nemám prístup ani ja.“
„Prečo toho muža tak kruto bili?“
„Odmietol poslušnosť. Mních môže odmietnuť hocičo, ale poslúchať musí slepo. Najprv sú to také tresty, ako mal ten muž. Potom sa už zavierajú do tých malých podzemných kobiek, z ktorých málokto vyjde živý. To bolo to väzenie. Cez maličké okienko dostávajú iba chlieb a vodu raz denne. Žiadne umývanie, nijaká čistota. Tí muži umierajú veľmi skoro.“
„A nedá sa nejako zakročiť … Príhovorom u pápeža …“
„Myslíte si, že v Ríme, či teraz v Avignone je to iné? Všade je to isté. A možno ešte horšie. V celej cirkvi niet výnimiek.“
„Prečo ste mi to ukázali, keď je to také zúfalé?“
„Preto, aby ste vedeli, čo sú kláštory.“
„Ďakujem vám za toto poznanie. Radšej umrieť od hladu na slobode, ako v slepej poslušnosti v kláštore. Už nechcem vstúpiť do kláštora. A za celý zvyšok života, ktorý ešte mám, sa im budem zďaleka vyhýbať. Je to hrôza. Ako môžete slúžiť takejto cirkvi? Veď Syn Boží toto určite nechcel.“
„Nechcel. Ja slúžim Bohu, nie cirkvi. Niekedy však aj ja musím použiť prostriedky, ktoré sa mi nepáčia.“
„Prečo?“
„Aj ja chcem žiť a hlavne prežiť.“
„Vráťme sa, nemôžem tu dlhšie zostať.“
A tak sa obaja v tú istú noc vrátili späť. Beáta bola prezlečená za mnícha. Ešte pri bráne sa ho spýtala:
„Pán arcibiskup, mám niekoľko otázok. Ale nechcem sa pýtať tu. Môžem ísť s vami?“
„Dobre. Porozprávame sa v mojich komnatách. Nikto nás tam nebude rušiť.“
A ďalej prechádzali mlčky. Mlčky išli aj chodbou pred Arnoštovými komnatami. V zákrute, kde len veľmi slabo dopadalo svetlo fakieľ, sa skrýval muž. Čakal na Arnoštov návrat a pod plášťom skrýval dýku. Keď Arnošta uvidel, zdalo sa mu, že je sám, lebo Beáta trošku zaostala a kráčala ticho ako mačka za arcibiskupovým chrbtom. Muž to však nevedel. A tak keď sa arcibiskup priblížil, vyskočil na neho a snažil sa ho bodnúť do srdca. Lenže Beáta zvyknutá na to, že sa musí brániť takmer vždy, bola aj tentoraz v strehu. Svojím malým mečom odrazila vrahovu dýku. Chcela ho iba zneškodniť, lenže Arnošt bol zranený a omdlel. Nemohla teda útočníka šetriť a prebodla ho.Potom priskočila k Arnoštovi a zistila, že krváca. Ranu síce nedostal do srdca, ale mal poranenú ruku. Rana však bola veľmi nebezpečná, lebo krv z nej vytekala prúdom. Za tú krátku chvíľu jej stratil veľa. Rýchlo si odmotala hrubý motúz, ktorý mala na kutni ako opasok a stiahla Arnoštovu ruku nad ranou. Krvácanie prestalo. Potom búchala na všetky dvere až kým nevyšli arcibiskupovi sluhovia a nepreniesli ho do jeho spálne. Tam vydávala ďalšie príkazy.Jedného sluhu poslala okamžite pohľadať Karla, druhého poslala za lekárom a od bylinkára si kázala priniesť stavikrv a muselo ho byť veľmi veľa. Ďalší dvaja sluhovia strážili vrahovo telo.Keď to všetko urobila, znovu sa začala venovať Arnoštovi. Opatrne ho vyzliekla, umyla, skontrolovala, či rana nezačala krvácať a čakala na lekára a bylinky.Zakrátko sa vrátil sluha s lekárom a s bylinkami. Kým lekár prezeral Arnošta, Beáta urobila obklad z vína a do neho zabalila sušené byliny. Potom ho priložila na ranu a silno ho stiahla.Nakoniec povolila škrtidlo. Lekár sa pozeral na jej šikovné počínanie.
„Pani Beáta, všetka česť vašej šikovnosti, pohotovosti a múdrosti. Nebyť vás, arcibiskup by už bol mŕtvy. Ale aj tak je jeho stav veľmi vážny. To vidíte aj sama. Snáď to prežije.“
„Čo by som ešte mala urobiť?“
„Urobili ste všetko, čo bolo treba. Čo bude ďalej, už od nás nezávisí. Mal by pri ňom neustále niekto byť.“
„Zostanem pri ňom ja. Viem ako ho treba ošetrovať. Snáď to nebude zbytočné.“
„Modlitba a viera dokážu vykonať zázraky.“
„Máte pravdu, zostáva nám už iba modlitba a viera.“
Lekár odišiel. Keď sa objavil Karol, bol už biely deň. Vrahovo telo nechal odniesť a snažil sa zistiť, kto to bol a na čiu žiadosť takto konal.
„Škoda Beáta, že ten vrah už neprehovorí.“
„Nemohla som ho šetriť, lebo Arnošt bol v bezvedomí a krvácal. Ak by som nechala žiť vraha, umrie arcibiskup a ja som sa musela rozhodovať hneď. Aj tak je na tom Arnošt dosť zle.“
„Pokúsime sa zistiť to, čo sa ešte zistiť dá. Zostaneš pri ňom?“
„Pravdaže. Ešte stále je v bezvedomí. Ranu mu treba neustále preväzovať a kontrolovať, či veľmi nekrváca. Aj tak sa bojím, že to asi neprežije. Stratil príliš veľa krvi.“
Karol odišiel. Každý deň sa však chodil pýtať na Arnoštov stav. Arcibiskup bol tri dni v bezvedomí. Po troch dňoch sa začal jeho stav zlepšovať.
„Beáta, už by si sa mala vrátiť. O Arnošta sa môže postarať aj niekto iný.“
„Karol, Arnošt na tom nie je ešte tak dobre, aby sa o neho mohol starať hocikto. Jeho stav je ešte vážny.“
„Vyzerá to, že ti na ňom priveľmi záleží.“
„Tebe na priateľoch nezáleží?“
„Lekár mi hovoril, že ošetrovať nebezpečné rany vieš lepšie než on. To ťa naučil tiež Řehoř?“
„Nie. Naučila ma to jeho matka. Neviem, či to naučila aj svojho syna, lebo Řehoř si vždy nechával rany ošetrovať odo mňa.“
Beáta sa odmlčala. Tón Karlovej reči sa jej nepáčil.Žiarlil? Po chvíľke sa ho potichu opýtala:
„Karol, kde si bol v tú noc, keď ťa sluha nemohol tak dlho nájsť?“
Karol sa zarazil a namiesto odpovede strelil Beáte zaucho. Beáta sa na neho nechápavo pozrela, lebo dovtedy jej nikdy neublížil. A vtedy jej to došlo. Karol má za ňu náhradu a v tú noc bol tam! Preto ho nemohol sluha nájsť. A preto ten žiarlivostný výsluch! Otočila sa mu chrbtom a odišla k Arnoštovi. Počula, ako na vedľajšej miestnosti buchli dvere. Karol bez slova odišiel.Až vtedy sa rozplakala. Čo čakala od neho? Že jej bude až do smrti verný? V to neverila. Mal mnohé milenky pred ňou a bude ich mať aj po nej. Bořek mal pravdu, Karol sa nevedel nasýtiť žien! Aký otec, taký syn! Po tomto poznaní si utrela slzy. Pozrela Arnoštovu ranu, siahla mu na čelo, či nemá teplotu a zavolala sluhu:
„Musím na chvíľku odísť. Dajte pozor na pána arcibiskupa. Nebojte sa, nezdržím sa dlho.“ - a odišla.
Vošla do Karlových komnát a odniesla si odtiaľ tých niekoľko vecí, ktoré u neho mala. Niektoré nechala vo svojich komnatách a niektoré si zobrala k Arnoštovi. A tak ticho ako prišla, aj odišla.Ešte v ten večer Karol zistil, že Beáta sa odsťahovala z jeho spálne a šiel za ňou do Arnoštových komnát. Arnošt sa práve vtedy prvý raz prebral a zo susednej miestnosti si vypočul rozhovor:
„Ty si sa odo mňa odsťahovala?!“
„Urobila som ti len miesto pre tvoju novú milenku.“
„Odkiaľ o nej vieš?“
„Tým zauchom si sa priznal. Aspoň ťa sluha nájde raz v tvojej spálni, keď ťa niekde v noci bude treba ako panovníka!“
„Beáta!“
„Odíď Karol, mám ešte prácu!“ - a Beáta vošla do Arnoštovej spálne.
„Vy ste už vstali?“ - opýtala sa ho milo.
„Asi už budem v nebi, keď vidím anjela.“ - odpovedal a upadol opäť do bezvedomia.
Beáta mu upravila posteľ, ošetrila ranu, overila si, či nemá horúčku a vrátila sa späť do predsiene. Karol tam ešte stále bol.
„Tak on videl anjela!“ - zavrčal na ňu.
„Preto si sa tak rýchlo zbalila!“
„Prestaň, Karol! Žiarliť na umierajúceho, hanbi sa! Videl anjela, to znamená, že je ešte stále viac na druhom svete ako na tomto, ty hlupák! A teraz choď radšej spať.“ - povedala a vrátila sa späť do Arnoštovej spálne.
Sadla si do kresla, oprela si hlavu a na chvíľku zdriemla. Zobudila sa uprostred noci, keď si Arnošt pýtal piť. Podala mu vodu, keď zbadala Karla.
„Ty si ešte stále tu?“ - spýtala sa ho nevľúdne.
„Chcel by som sa ti ospravedlniť … aj za tú facku … aj ti pomôcť …“
„Nepotrebujem tvoju pomoc. Poradila som si doteraz, dám si rady aj odteraz! Nechaj ma Karol, nechcem ťa ani vidieť!“
„Beáta!“
„Dobrú noc!“ - uložila sa opäť do kresla.
Karol tam chvíľu stál a potom odišiel. Vrátil sa opäť ráno, ale Beáta ho ignorovala. Naplno sa venovala Arnoštovi a zvlášť vtedy, keď sa opäť na chvíľu prebral. Karol však sedel v Arnoštovej spálni a nehodlal sa odtiaľ vzdialiť. Takto prešli dva dni. Na tretí deň ho pobočník odvolal a on odišiel. Po Karlovom odchode sa Arnošt prebral a zostal pri vedomí takmer celý deň. Beáta sa od neho takmer nepohla, sedela vedľa neho a rozprávali sa.
„Pani Beáta, kedy ste sa vrátili?“
„Vážený pán arcibiskup, ja som od vás od tej nehody vôbec neodišla.“
„Ako dlho tu ležím?“
„Asi týždeň.“
„Až toľko? A zostanete tu ešte?“
„Ak ma nevyhodíte a nebudete si želať ako ošetrovateľa nejakého muža …“ - usmiala sa.
„Musím uznať, že ženy sú predsa len lepšie ošetrovateľky.“ - usmial sa aj on.
„To ma teší, vaša milosť.“
„Nechajte si tie oficiálnosti. Aspoň v súkromí.“
„Dobre, Arnošt. Teraz musíte zosilnieť. Dám vám priniesť nejaké jedlo.“
Od toho dňa sa Arnošt zotavoval veľmi rýchlo. Beáta chodila za ním a dva krát denne mu preväzovala zranenie. Ranu dobre povymývala vínom a prikladala mu na ňu roztlčený skorocel. Liečba bola veľmi úspešná a rana sa nezapaľovala.Len čo vošla k Arnoštovi Beáta, vzápätí tam bol za ňou Karol. Ale vždy prišiel až vtedy, keď bol arcibiskup ošetrený a oblečený a vždy ju odprevádzal cestou od neho. Nikdy si neodpustil niekoľko žiarlivých poznámok. Beáta ho mlčky počúvala až raz nevydržala a uprostred chodby sa zastavila:
„Takže ty si myslíš, že ja chodím k Arnoštovi pre zábavu, však?! Tak poďme naspäť!“
„Čo chceš urobiť?“
„Uvidíš!“
Karol neodpovedal a poslušne ju nasledoval. Prišli do arcibiskupových komnát.
„Prepáčte mi vaša milosť, že vás znovu obťažujem, ale zabudla som ešte niečo priložiť na vašu ranu. Ak dovolíte, ešte raz vám ju previažem.“
„Nech sa páči, pani Beáta.“ - odpovedal arcibiskup a už si vyzliekal košeľu.
Beáta mu odmotala obväzy, sňala bylinky a pokúsila sa opatrne pohýbať zranenou rukou. Čo ako opatrne rukou pohybovala, z rany vytiekol pramienok krvi. Preto ranu ihneď ošetrila a zaviazala.
„Pán arcibiskup, prídem sa o hodinu presvedčiť, či sa tá rana opäť neotvorila. Zbytočne sa nehýbte a keby ste potrebovali niečo, pošlite po mňa aj skôr.“ - a Beáta už stála vo dverách.
Arcibiskup sa poďakoval, usmial sa na ňu a obidvaja s Karlom odišli.
„To si kvôli mne vyzliekla arcibiskupa?“
„Si veľmi bystrý, Karol. Videl si dobre jeho zranenie?“
„Videl. Ale aj tak by ho už mal ošetrovať niekto iný. Tá rana už nevyzerá zle.“
„Tá rana sa bude liečiť ešte najmenej dva týždne.“
„To za ním budeš ešte tie dva týždne chodiť?“
„Samozrejme. Chceš mi v tom zabrániť?“
„Áno.“
„Tak na to sa teda pozriem!“
Skutočne, Karol dal postaviť stráže, ktoré ju k arcibiskupovi o hodinu nepustili. Beáta s tým počítala, poznala Karolovu detinskú trucovitosť a vybrala sa za panovníkom.
„Jiří, musím si s panovníkom ihneď vyjasniť jednu vec. Boli by ste taký láskavý a nechali nás osamote?“ -spýtala sa tónom, ktorý viac rozkazoval ako sa pýtal.
„Samozrejme, pani Beáta.“ - a Jiří už bol za dverami.
„Karol, čo znamenajú tie stráže?!“
Kráľ sa na ňu bezočivo pozrel a odpovedal:
„Vieš to veľmi dobre.“
„Takže ty pri jednej hlúposti nezostaneš! Ty ich musíš urobiť aspoň tucet! Na každom kroku sa odvolávaš na Božie prikázania a ty sám ich nedodržuješ! Takú výnimku nemal ani Mojžiš!“
„Máš na mysli: Nezasmilníš?“
„Nie. Toto jediné si nebol schopný nikdy dodržať. Mám na mysli: Nezabiješ!“
„A koho podľa teba zabíjam?“
„Arnošta.“
„A ako?“
„Vieš veľmi dobre, že podľa Božích zákonov niet rozdielu medzi tým, keď človeka zabiješ ľahostajnosťou, to znamená keď mu neposkytneš pomoc v ohrození života a priamou vraždou.“
„Arnošt predsa nie je v ohrození života.“
„Ešte stále je. Pretože rana je hlboká a ešte krváca. Ak ho bude ošetrovať niekto iný, môže mu spôsobiť alebo vykrvácanie alebo otravu krvi. Obidvoje končí smrťou. Môžeš sa spýtať tvojho lekára. Ale ak si myslíš, že máš čisté svedomie, prosím.“ - Beáta otvorila dvere a zavolala:
„Jiří, môžete pokračovať.“ - a chystala sa odísť.
„Počkaj, Beáta. Naozaj je to ešte také zlé?“
„Ukázala som ti jeho ranu. Videl si sám.“
„Dobre teda. Povedz im, aby ťa pustili.“
„To som urobila a nepustili ma. Ty si ich tam postavil, ty ich aj odvolaj!“
A Karol vstal a išiel s ňou odvolať stráže.Neskoro večer, keď sa už Beáta chystala spať, niekto zaklopal. Otvorila a pred dverami stál Karol.
„Čo si želáš?“ - opýtala sa nie úplne vľúdne.
„Prišiel som sa pozrieť, ako sa máš.“
„Vidíš, že sa mám dobre, tak sa môžeš vrátiť do svojej spálne.“ - chcela mu zabuchnúť dvere pred nosom.
Lenže Karol strčil do dverí nohu a jemne ju odsunul. Vošiel a dvere za sebou zavrel. Spod plášťa vytiahol lutnu.
„Som veľmi unavená a chce sa mi spať.“
„Na hudbu si nebola unavená nikdy.“
„Lenže vtedy si hrával iba pre mňa.“
„Aj teraz by si chcel …“
„Takže ty sa odtiaľto nepohneš?“
„Nie, nepohnem. Budem ti tu až do rána spievať a hrať.“
„Takže do rána. No dobre. Tak spievaj a hraj.“ - povedala Beáta a sadla si do kresla.
Karol začal spievať a hral pritom na lutne. Lenže Beáta bola naozaj veľmi unavená a zaspala.Keď to Karol zbadal, prestal hrať, zobral prikrývku a zakryl ju. Potom si ľahol do jej postele a zaspal tiež.Ráno sa prvá zobudila Beáta. Keď zistila, kto spí v jej posteli, skoro ju porazilo. Ale nechala ho vyspať a až keď sa zobudil, spustila na neho:
„Takže tebe nestačia postele tvojich frajeriek! To si sa musel strčiť aj do mojej?!“
„V tvojej posteli sa mi vždy výborne spalo.“ - odpovedal jej bezočivo.
„Takže v mojej. Dobre Karol.“ - usmiala sa a odišla.
Cez deň dala preniesť do jeho spálne svoju posteľ a do svojej si dala priniesť inú. Večer opäť prišiel Karol.
„Čo tu chceš, Karol?! Moju posteľ som ti dala preniesť do tvojej spálne. Môžeš sa v nej vyvaľovať, koľko len chceš! Dobrú noc!“
„Počkaj Beáta, chcem ti niečo vysvetliť.“
„Čo mi chceš vysvetľovať? Že si si našiel mladšiu a krajšiu? Alebo, že ich máš viac? Na to nie som zvedavá! Choď si za nimi a mne daj pokoj!“
„Naozaj ti potrebujem niečo vysvetliť. Pusť ma dnu.“
„Už si mi to vysvetlil fackou. Odíď a nedotýkaj sa ma!“ -a zabuchla mu dvere priamo pred nosom.
Keď sa zakrátko Arnošt uzdravil, usporiadal Karol poľovačku. Pozval na ňu aj jeho. Lenže Beáte zakázal prísť. Vraj, aby si ju muži zbytočne neprezerali v mužských šatách. Jej to však bolo vhod. Vedela, že od Arnoštovho zranenia Karol nezostal iba pri jednej milenke. Ona sa odsťahovala z jeho spálne a nemala chuť s ním opäť žiť. A obzvlášť nie po tom únose. Lenže Karol si myslel, že za týmto ochladnutím je iný muž a Beáte robil všetko naprotiveň. Najradšej by ju bol niekde zavrel a nepovolil jej žiadnu mužskú návštevu. Tak ako mal on na každom kroku milenku, tak videl pri každom Beátinom kroku svojho soka. Veď okrem neho bola schopná byť aj s iným mužom! A to ho žralo. Lenže ako kastelánku ju potreboval a zakázať jej pohyb po hrade si netrúfal.Keď Karol s družinou v to ráno odišiel, Beáta si vydýchla. Bude mať aspoň jeden deň bez Karlovho podozrievania, žiarlivých výstupov a hádky. Lenže netešila sa dlho. Na poľovačke sa mu stala nehoda. Zhodil ho kôň a on si zlomil ruku tak nešťastne, až mu trčala kosť. Za mnohých vzdychov a škrípania zubov sa Karol v bolestiach vrátil na hrad. Dal si zavolať nie svojho lekára, ale Beátu.
„Jiří, priveďte mi troch veľmi silných mužov a to hneď. Vy mi prineste krčah starého silného vína a staré obdraté plachty na obväzy,“ - vydávala príkazy - „a vy choďte rýchlo doniesť vyhladené doštičky zo suda. Prineste si aj pílu, keby ich bolo treba skrátiť.“
„Obdraté plachty? To ti už nestojím ani za nové plachty?!“ - zavrčal Karol.
„Ako chceš. Keď ti tie nové zoderú kožu, tak sa nesťažuj!“
„Hm, myslel som si, že…“
„Nemysli a mlč!“ - odvrkla mu Beáta, zároveň si však prezerala ranu a hneď ju aj ošetrovala.
Karol syčal od bolesti a zatínal zuby. Našťastie rana nevyzerala až tak zle a on nestratil veľa krvi. Vtedy Jiří priviedol troch kováčových pomocníkov z vyhne. Beáta im hneď určila miesta:
„Vy si kľaknete vedľa následníkovej stoličky z pravej strany a chytíte ho silno okolo pása. Vy si pevne zastanete za jeho chrbát a silno ho chytíte cez plecia. Pozor, musíte si ho oprieť o seba. A vy mi pomôžete pomaly naťahovať ruku. Tá kosť nemôže takto zostať. Zrástla by sa krivo a neskôr by bolela. Upozorňujem vás veličenstvo, že to bude veľmi bolieť. Musíte však zaťať zuby a vydržať.“
Beáta pomaly narovnávala zlomenú kosť. Keď už cítila, že kosť bude na správnom mieste, požiadala troch silákov, aby takto zostali kým mu neznehybní ruku tromi doštičkami zo suda. Otvorenú ranu nechala prístupnú a úplne nakoniec ju obviazala obkladom z byliniek namočených v prevarenom víne.Tú noc Karol od bolesti nespal. Zostala pri ňom Beáta a pridal sa aj Arnošt.Lenže okolo polnoci začal Arnošt driemať a tak si šiel ľahnúť do svojich komnát. Keď osameli, začal Karol frflať:
„Aby to čert vzal! Prečo sa táto nehoda musela stať akurát mne?!“
„Možno preto, že si závidel Arnoštovi jeho zranenie. Tak si ho teraz môžeš užiť sám!“
„Ty sa snáď z toho ešte tešíš!“
„Áno, lebo ja som hotový martýr. Mojou záľubou je v noci nespávať a hlavne počúvať frflanie zranených rozmaznaných chlapov.“ - odsekla mu ironicky.
„Tak ja som podľa teba rozmaznaný?“
„Príšerne. Rozmaznanejšieho chlapa od teba nepoznám!“
„Vieš aká je to bolesť?!“
„Rodil si už?“
Karol radšej zmĺkol. Beáta si však neodpustila záverečnú poznámku:
„Aspoň vidíš, akú bolesť spôsobuješ z roztopašnosti iným ženám.“
Z Karla, ale sršali blesky, ale radšej mlčal. Bál sa Beátinho nabrúseného jazyka viac, ako celej nepriateľskej armády. Nad ránom sa mu podarilo nakrátko zaspať a Beáta si zdriemla tiež. Jeho bolesti trvali tri dni. Beátu od seba nepustil ani na krok. Neustále jej frflal do ošetrovania a sťažoval sa na príšernú bolesť.
„To naozaj nepoznáš nejaký liek proti bolesti?“
„Poznám. Pripravuje sa z maku. Lenže veľmi veľa ľudí uspal tak, že sa už viac neprebrali. A lepší ududraný a záletnícky panovník ako ukrutník.“
Lenže čím viac sa sťažoval, tým suchšie mu odpovedala. Na štvrtý deň bolesti prestali a Karol milostivo Beátu prepustil.
„Karol, ale to ti hovorím, žiadne hlúposti. To znamená, žiadne prudké pohyby, opatrný spánok, žiadna jazda na koni a na ženy na nejaký čas úplne zabudni.“
„Žiarliš?“
„Nerada by som ti tú ruku naprávala druhý raz. Ale ak si myslíš, že si múdrejší, tak si rob čo chceš.“ - a odišla.
Ako Beáta správne predpokladala, Karol si myslel, že je múdrejší. V jeden večer navštívil svoju najnovšiu milenku a na zlomenej ruke pokazil čo sa dalo. Uprostred noci si dal priviesť Beátu a chcel, aby mu ošetrila ruku. Ona dala znova zavolať troch silákov z kováčskej dielne a opäť museli Karlovi od základu napraviť zlomenú kosť. Ibaže teraz ho to bolelo ešte viac ako pri pôvodnom poranení. Tentoraz trpel bolesťami štyri dni. Tieto dni trávili s ním Beáta a Arnošt a čas si krátili hraním kociek. Karol sa nemohol na hru sústrediť a tak sa iba nervózne prechádzal z jedného kúta izby do druhého a mračil sa na všetky strany.Na štvrtý deň, keď sa mu bolesti pomaličky utišovali, už mohol s tými dvomi hrať aj kocky.
„Karol,“ - začala Beáta - „už vieš komu zavadzal Arnošt?“
„Nemal som čas to zisťovať.“ - odsekol.
„Hlavne, že si mal dosť času navštíviť jednu mladú slečnu a opäť si dolámať ruku.“
„Tvoje výhrady sú čiste osobné.“
Beáta akoby nepočula útočný tón v jeho hlase, obrátila sa na Arnošta, ktorý dovtedy mlčal:
„Vaša milosť, môžem vám povedať, čo som zistila?“
„Vy ste niečo zistili? A kedy?“ - spýtal sa prekvapený arcibiskup.
„Bolo to krátko po tom ako si kráľ prvý raz zlomil ruku a krátko predtým ako tú hlúposť zopakoval.“
Karol sa zamračil, ale mlčal a Beáta pokračovala:
„Zistila som, že Arnošt je vážnym konkurentom bonnského arcibiskupa, ktorý v ňom vidí svojho soka v súperení o kardinálsky klobúk. A keďže ho pokladá za lepšieho, silnejšieho a navyše s veľkou podporou cirkvi, bolo iba v jeho záujme, aby ho odstránil z cesty. A tak si najal jedného chlapíka, ktorý si na pána arcibiskupa v jednu tmavú noc počkal priamo pred jeho komnatami.“
„A to vieš odkiaľ?“ - zavrčal Karol.
„Keďže ty si mal dôležitejšiu prácu ako sú kráľovské povinnosti, dala som si tú námahu a zašla som na určité miesta, kde o tom niečo vedia. Využila som to, že ma Arnošt predstavil ako svojho pisára práve vtedy, keď si ten chlapík počkal na neho.“
„Vy ste boli sama v mužskom kláštore?!“ - s hrôzou sa spýtal Arnošt.
„Bola som tam, ale bol so mnou Orlík. A chrbát nám kryl Jan z Budějovíc s jeho chlapcami. Ako vidíte, nič sa nám nestalo.“
„Ale vieš, čo sa mohlo stať?“ - zvolal Karol.
„Vieš, akí sú tí mnísi zhýralci?!“
„Viem. Už som ich videla pri zábave. Dokonca aj pre mňa dali priviesť nejakú ľahkú ženskú.“
„Čože?! Veď to ťa muselo prezradiť!!!“ - zvolal Karol.
„No čo, povedala som im, že som kastrát.“
„Čože?!“ - zvolali naraz obaja.
„Vy neviete, čo to je? To je … no … muž, ktorý už nie je muž. Taký muž má potom aj hlas tenký ako žena.“
„My veľmi dobre vieme, čo to je. A čo ti na to povedali?“
„Ponúkali ma aspoň vínom.“
„Veď ty neznesieš viac ako tri poháre vína!“ - vykríkol Karol.
„Veď som ich aj vylievala pod stôl.“
„A to ti na to neprišli? Veď tam muselo byť ako v chlieve!“
„Pod mojím stolom bolo veľmi čisto. To ste ešte nevideli čo dokážu mnísi!“
„A čo Orlík?“
„Celý čas mlčal. Všetko som z tých opilcov vytiahla ja. Nakoniec, môžete sa ho na to opýtať. Aby som nezabudla Karol, ďalším kandidátom na cestičku do nebíčka máš byť ty.“
„Ja?! A prečo?“
„Neviem. To mi už nepovedali. Už boli spití ako dogy. Zisti si to sám. Bude to múdrejšie ako si pri frajerkách lámať ruky.“
„Zakazujem ti tieto dobrodružné cesty s okamžitou platnosťou!“
„Dobre Karol, ale na ten prvý si ma s Arnoštom poslal ty.“
„Dlho si mi dávala za príklad cnostný život mníchov. Tak som ťa poslal, aby si sa na vlastné oči presvedčila.“
O niekoľko dní Karol nevymyslel nič múdrejšie, ako znovu zájsť za mníchmi.
„Beáta, išla by si so mnou do kláštora?“
„Ku tým zhýralcom? Veď si mi to zakázal.“
„Pôjdem tam s tebou.“
„Ty si sa zbláznil! Veď ťa pozná celá Praha!“
„Vymysli niečo, veď si žena.“
„Farbu vlasov ti zmeniť môžem. Ale čo tvoje oči? Tvoja tvár? Teba si zapamätá každý aj keby nechcel. Ty si krásny muž.“
„Nalep mi fúzy a bradu.“
„Aby ti to padlo rovno do pohára s vínom. Vieš ty, aké chľastačky robia mnísi? Tí sú schopní ťa v tom víne aj vykúpať. Sú to zhýralí blázni! Musíš mať na sebe niečo, čo sa ani náhodou nedá hneď odlepiť.“
„Vymysli niečo, potrebujem sa tam dostať.“
„Zafarbím ti kožu. A dám ti cez jedno oko pásku. Snáď to postačí.“
A tak aj urobila.Navarila odvaru z orechového lístia a farbila Karlove vlasy, tvár, skrátka kúpala ho v ňom celého. O tri dni Karla nespoznal ani Jiří, ktorý s ním trávil takmer každý deň. A to ešte nemal ani tú pásku cez oko.Pred odchodom ešte Beáta udeľovala pár posledných pokynov Orlíkovi a Janovi:
„Pozrite sa tam priamo v tých oknách pod samou strechou robievajú mnísi tie svoje orgie. Ak cez niektoré okno vyletí niečo von, pohár, stolička alebo hocičo iné, okamžite udrite na hlavnú bránu lebo je s nami zle. Tie okná nesmiete spustiť z očí.“
Orlík a Jan prikývli a už rozostavovali svojich chlapcov okolo kláštora.
„Vieš Beáta, keby Čechám hrozila vojna, urobím z teba vojvodcu.“
„Neblázni, Karol. Vieš, že sa mi zabíjanie hnusí. Ešte stále som sa nespamätala z toho, veď vieš …“
„Žartoval som. Ale vieš tak krásne veliť.“
„Radšej by som robila niečo krajšie.“
„A čo?“ - opýtal sa bezočivo.
„Napríklad by som radšej čítala nejakú peknú knihu.“
„Životopisy svätých?“
„Teba dobrá nálada stále neopúšťa. Počkaj, až budeme tam. Tam budeš vidieť svätých až sa ti budú oči prevracať.“
Lenže v kláštore sa nič nedozvedeli. Opát bol práve vtedy preč. A tak sa za nejaký čas museli vrátiť znovu. A tentoraz s nimi išiel aj zamaskovaný Arnošt. Musel si na Beátin príkaz oholiť fúzy a bradu a ona mu tiež prefarbila vlasy. Šľachtický odev tiež urobil svoje. Arcibiskup bol už dosť silný a od toho prepadu chodil vždy a všade ozbrojený. A kráľ s Beátou tiež.
„Milý mladý priateľ.“ - oslovil opát Beátu pri pohári vína.
„Ty si minule tvrdil, že Arnošt je už na cintoríne a ja som počul, že je živý a zdravý. Tak ako to je?“
„Velebný otče … hik …“ - a Beáta vystrúhala opileckú tvár - „včera som bol na hrade a je … to pravda. Arnošt je živý a zdravý … hik … Vraj mal na mále, ale sa vyliečil.“
„Karol mu asi poslal dobrého felčiara. Aj tak sú s arcibiskupom jedna ruka.“
„Velebný otče, vravel si, že ten chlapík, čo čakal na Arnošta je dobrý.“ - a ukázala si prstom cez krk.
„Ako to, že mu arcibiskup ušiel?“
„Štefan posiela z Bonnu vždy spoľahlivých. A tento bol najlepší. Mal odpraviť aj mladého. Kto vie, ako ho ten diabol zabil?“
„Karol?“
„Ale čerta starého, Arnošt! Tento si vždy počkal. Keby boli dvaja, nezaútočil by na neho. Ten Arnošt musí byť poriadny silák!“
„Že to mal byť Arnošt … no dobre. Arcibiskup odstraňuje arcibiskupa. Ale ako Štefanovi zavadzia mladý český kráľ?“
„Ty si naozaj mladý a hlúpy!“ - smial sa opát.
„Vraj český! Ty nevieš, že Karol je aj nemecký kráľ? Čo ťa to len v tom kláštore učili? Haha! Milý Karolko je tvrdohlavý a zásadový. Nedokáže privrieť ani pol očka a to sa Štefanovi nehodí! Vieš ty, akú by mal arcibiskup moc, keby ho poslúchal tento kráľ?“
„Ale každý kráľ má svoju slabosť. Ani Karol nebude svätý!“
„Má. Ženy. Ale odkedy má pri sebe tú Blaženu či Beátu, ani toto nepomáha. A predtým sa s ním dalo tak dobre manipulovať!“
„Čo je to za ženskú?!“
„Ty si ju ešte nevidel?“
„Videl. Ale videl som aj krajšie … hik …“
„Tebe s tým dole odrezali aj kus rozumu! Vieš, aká je to krásna žena? Tá keby sem prišla…“
„Otče, a ty si ju kde videl, ha?“
„No kde? Na hrade predsa! Chodím tam pravidelne. Kuchárka sa u mňa spovedá.“
„A naozaj len spovedá?“ - žmurkla na opáta.
„Sprostý! Iba kvôli spovediam by som sa tam netrepal! Keby sa tak Beáta chcela! Ach!“
„Ty si sa hádam do nej zaľúbil?“
„No a? Aj ty by si sa, keby si mal… No, mal si ju vidieť. Tá postaví do pozoru aj Karla! Tá keby nám chcela ísť po ruke! To ti vravím. Ty keby si mohol, všetky prsty by si si oblízal, taká je to žena!“
„Ale je už stará …“
„Somár si mladý! Pre teba je stará. To ti vravím: tá čím je staršia, tým je krajšia! Ale počuj mladý, ty poznáš dobre hrad. Nepomohol by si mi ju … uniesť?“
„Čo?! Uniesť Beátu?! Nie som sebevrah! Veď by nás Karol zadrhol ako štence!“
„Karol je na hrade malý pán. A čoskoro nebude ani taký! Štefan posiela nového.“ - a opát si naznačil ukazovákom cez krk.
„Ten dostane aj Arnošta aj Karla. A Beáta bude voľná, za to ti ručím!“
„A kde je ten chlapík?“
„Aký chlapík? Tentoraz je to žena. Je pekná, mladá a vie dobre predstierať, že je neskúsená. Karlovi sa práve také páčia. Už je na hrade. Dneszajtra a je po následníkovi! Ale teraz pime! Aj na Beátu príde!“
„Na Beátu? Veď tá sedí oproti teba, otče! Kde si nechal oči, že ju nepoznáš?“ - zakričal práve prichádzajúci mních.
Lenže v hluku, ktorý narobili opití mnísi, to takmer nebolo počuť. Ale Arnošt a Karol počuli všetko a boli v strehu.Beáta nečakala, rozohnala sa a z celej sily hodila ťažký cínový pohár do okna. Sklo sa rozprsklo na všetky strany, ale hodujúci a opití mnísi si to nevšimli. Zato Orlík a jeho chlapci áno. A nečakali. Lenže prichádzajúci mních priskočil k Beáte a už ju držal za ľavú ruku a nechcel ju pustiť.
„Beáta?“ - bľabotal opitý opát.
„Presne tá Beáta, na ktorej ideš nechať svoje sväté oči. Len teraz je oblečená ako muž. To ona robí veľmi často. A možno tu bude aj sám Karol, len sa dobre pozri! Tí dvaja chodia všade spolu ako blíženci! A možno už ani nie.“ - nepríjemne sa jej smial mních do očí a držal ju tak silno, až jej začala belasieť ruka.
„A nie je tu aj Arnošt?“ - zasmial sa opito opát.
„Arnošt? Pch! Toho by už Karol nezobral nikde. Pred dvoma dňami práve kvôli Arnoštovi robil Beáte žiarlivý výstup. Počul som to až na nádvorie, tak tí dvaja po sebe kričali. Zdá sa, že pani Beátke sa začínajú páčiť cirkevné osoby, najprv arcibiskup a teraz sa unúvala až k nám!“
Opitý opát len nechápavo prevracal oči, ktoré mu ospalo klipkali. Zrazu sa zvalil na lavicu a začal hlasno chrápať.
„No poď pani Beáta, nech sa s tebou potešíme! Nebude mať iba kráľ to najlepšie! Niečo sa predsa len dostane aj nám!“ - a mních ju ťahal ku dverám a diabolsky sa smial.
Beáta, ktorá mala voľnú pravú ruku pohotovo vytiahla svoj krátky meč a zabodla ho do mníchovho krku. Zovretie povolilo a mních sa zvalil mŕtvy na zem.Karol videl, čo sa robí a ponáhľal sa Beáte na pomoc.Do cesty sa mu priplietol iný opitý mních a snažil sa ho zastaviť. Karol ho zdrapol do oboch rúk a z celej sily ho hodil do kúta. Mních si narazil hlavu a zostal nehybne ležať.Arnošt sa zdvihol a chcel Karlovi pomôcť. Lenže skôr ako sa k nemu dostal, bolo po všetkom. Vtedy sa otvorili aj dvere a dnu vtrhol Orlík aj s mužmi.Vnútri bol síce hluk, ale nič sa nedialo. Opát spal a neznámy mních bol mŕtvy. Ostatní spali opití alebo dobiedzali do žien a nič iné si nevšímali. Krv sa zmiešala s rozliatym vínom tak, že nikto nič nemohol rozoznať. Prvá sa spamätala Beáta:
„Okamžite ho zoberte. Títo tu nesmú zbadať, že tu bol.“
Orlík zhodil zo seba plášť a zabalil do neho mŕtvolu. Potom ju zobral spolu s druhým rytierom pod pazuchu a nahlas zvolal:
„Tak ty si prebral. No poď, nejako si s tebou poradíme.“
Karol hneď po návrate do hradu tiež konal. Iba včera mu bola predstavená mladá slečna z Nemecka, ktorá vraj prišla do Prahy k príbuzným. Vyzerala na oko tak neskúsene … V Karlovej spálni za jedným závesom čakal Arnošt s Beátou a za druhým Orlík. A pri kráľovi sedela slečna.
„Veličenstvo, nedáme si víno?“
„Ako si želáte.“ - povedal Karol a nalial do pohárov.
Zrazu jej náhodou spadla na zem vreckovka.
„Oh, aká som len nešikovná!“
Karol vstal a úslužne sa zohol. V jeho pohári sa medzitým rozpustil jed. Za závesom cinkol o zem meč, dohovorené znamenie, že treba dávať pozor. Karol spozornel a radšej sa ničoho nedotýkal. Spoza závesu vystúpila Beáta.
„Tak ty takto!“ - rozkričala sa na Karla.
„Mne sľubuješ manželstvo a s druhou spíš! No počkaj! Tak víno by si chcel! To tak!“
Beáta zobrala Karlov pohár a podala ho neznámej:
„Pi!“
„Ale ja? Z kráľovho pohára?“
„Ty a z kráľovho pohára!“
„To by som si nikdy nedovolila!“
„Ale dovolila. Tak pi!“
„Nie!“
Beáta kývla rukou bez toho, aby neznámu spustila z očí. Vtedy vystúpil spoza druhého závesu Orlík s obnaženým mečom.
„Pi! Alebo chceš mať v krku tento meč?“
Neznáma zobrala pohár a vypila ho do dna. Darmo sa jej však Orlík vyhrážal katom, nepovedal už ani slovo, len sa mu vysmievala do očí až kým ju smrť neumlčala.Len čo si Beáta vo svojej spálni unavene sadla, ozvalo sa nesmelé zaklopanie na dvere. Vstala a otvorila.
„Poď ďalej, Karol.“ - vyzvala ho a on bez slova vošiel.
Až keď už bol dnu, začal:
„Beáta … môžeš mi odpustiť?“
„Pochopil si, alebo sa iba bojíš o svoj život?“
„Myslím, že aj … aj.“ - usmial sa a chcel ju objať.
Beáta však cúvla.
„Už si zabudol, že nemáš robiť prudké pohyby?!“
„Už je aj tak neskoro. Keď som prehodil toho mnícha, niečo mi v tej ruke ruplo a …“
„Ukáž! Tá ruka ťa musí poriadne bolieť!“
„Bolí. Ale keď mi ju budeš naprávať, bude bolieť ešte viac. Počkaj do rána.“
„Ty si mi išiel na pomoc?“
„Pravdaže. Nenechám ťa predsa tomu zvrhlíkovi.“ -a Karol ju objal.
Už sa nebránila. Do rána sedeli pritúlení pri sebe a rozprávali sa. Ráno dala Beáta znova zavolať troch silákov a tretí raz naprávala Karlovu dolámanú ruku …Na ďalší deň ju pred palácom čakal Arnošt.
„Pani Beáta, môžem sa s vami rozprávať?“
„Môžete. A nechceli by ste ísť so mnou na prechádzku? Idem nazbierať bylinky na Karlovu ruku.“
„Vezmete si koňa?“
„Áno.“
„Tak si idem aj ja pre môjho. Počkáte ma?“
Zakrátko vychádzali z Pražského hradu dvaja jazdci. Keď už boli dosť ďaleko, osmelil sa Arnošt na otázku:
„Je to pravda, čo hovoril ten mních?“
„O čom?“
„O kráľovej žiarlivosti … o tom, že vám robí výstupy kvôli mne …“
„Je to pravda. Ale nie je to iba kvôli vám. Karol žiarli na každého muža, ktorý sa ku mne čo len priblíži. Minule vystrájal kvôli Orlíkovi, potom kvôli Janovi. A keď vyvádzal kvôli vám, bolo otvorené okno a tak to ten mních vonku počul.“
„Ako vám môžem pomôcť?“
„Nijako. Tie výstupy začali totiž vtedy, keď vás napadol ten vrah. Karol bol v tú noc pri jednej mladej slečne a nikto ho nemohol nájsť. Správa sa podľa príslovia podľa seba súdim teba.“
„Je pravda … že vás … zbil?“
„Keď som sa ho spýtala kde bol, dal mi zaucho. To je všetko. Tým sa priznal. Potom som sa od neho odsťahovala a on si myslí, že je v tom iný muž.“
„A vy mu za to všetko ešte pomáhate?!“
„Kvôli jednému zauchu ho predsa nenechám zabiť. Mimochodom, on tých zaúch odo mňa dostal omnoho viac. A dostal aj palicou po chrbte. Myslela som si, že ma za to dá katovi.“
„Kedy ste ho zbili?“
„Hneď ako som prišla na dvor. Správal sa veľmi rozmaznane a drzo. Potom sa nakrátko polepšil.“
„Ale aj tak. Prečo od neho neodídete?“
„Lebo … ho mám rada … A viem, že vo vnútri nie je zlý. Keby nerobil toľko hlúpostí, bol by z neho ten najlepší panovník, akého Čechy kedy mali. Škoda, že ešte nemôže robiť všetko to, čo by chcel. Ale vy to viete tiež. Ináč by ste od neho odišli aj vy.“
„Máte pravdu. Karol si dokáže ľudí získať. Napriek všetkému.“
Po chvíľke ticha sa Beáta ozvala:
„Arnošt, ak sa ešte pamätáte, mala som k vám jednu prosbu …“
„Kvôli tej slečne tam?“
„Áno. Chcela by som sa spýtať …“
„Či som niečo podnikol?“
„Uhm. A podnikli ste?“
„Už je to v poriadku. Tá slečna je dávno v Nemecku. A je slobodná. Tak ste si to predstavovali?“
„Tak. Ako ste to dokázali?“
„Podplatil som opáta a povedal som mu, že o tú slečnu má záujem jedna vysokopostavená cirkevná osoba. Bez slova mi ju vydal.“
„Takže ona vie, že ste ju vyslobodili vy?“
„Nie. Mal som plášť a kapucňu. Do tváre mi nevidela. Ešte by si mohla myslieť, že som ju dal uniesť ja.“
„Vy predsa ženy neunášate.“
„Ja ich len prehováram.“ - usmial sa.
„Arnošt … pamätáte sa, v tých kobkách boli ľudia …“
„Ale tých nemôžem vykúpiť peniazmi. Jednak sú to muži a jednak by som strkal do slučky vlastný krk, keby som priznal, že o tom viem …“
„Ale … oni tam … trpia …“
„Lenže ja pre nich nemôžem urobiť nič.“
„Myslím, že môžete. A ja by som vám pomohla …“
„Ale to predsa nejde. Keby nás mnísi chytili, už v živote by sme sa odtiaľ nedostali.“
„Išiel by s nami Orlík … a iní rytieri … Tak čo, vyslobodíme ich?“
Keď sa pozrel do jej veľkých prosiacich očí, neodolal:
„Dobre. Musíme si však premyslieť postup. Ale Beáta, išli by ste do toho aj vtedy, keby ste mali oslobodiť svojho nepriateľa?“
Chvíľku premýšľala a potom mu odpovedala:
„Išla. Aj môj nepriateľ je predsa mojím blížnym. A v biblii predsa stojí: Miluj blížneho svojho ako seba samého!“
„A máte istotu, že to nie sú zločinci?“
„Mám. Po tom, čo som videla kláštorný život si myslím, že sú to spravodliví ľudia. Veď kto iný by sa dokázal vzoprieť takýmto poriadkom? Zločinci predsa s chuťou pomáhajú mníchom v neprávostiach. Tým nehrozí väzenie za neuposlúchnutie.“
„Lenže tí ľudia môžu byť nevládni. A môžu byť chorí. Kde sa budú môcť zotaviť, aby ich nikto nenašiel?“
„V mojom pražskom dome. Aj tak je prázdny.“
„Kto sa bude o nich starať?“
„Ja.“
„Sama?“
„Budem rada, keď mi pomôžete. Alebo Karol.“
„Vy mu o tom chcete povedať?“
„Až keď tam tí ľudia budú. Na to dobrodružstvo by nás asi nepustil. Alebo by išiel s nami a odniesla by si to jeho ruka.“
Arnošt už nenašiel žiadny protiargument a tak súhlasil.Cestou späť sa Beáta ozvala:
„Arnošt?“
„Prosím?“
„Na mojich rukách je krv. Zabila som troch ľudí. Pôjdem do pekla …“
Arnošt sa usmial.
„Rozumiem vám. Aj ja som zabil človeka. Bolo to hneď, keď som prišiel na dvor, niekoľko rokov pred vami. Bolo to v sebaobrane. Ten človek ma chcel zabiť. Mnoho som o tom rozmýšľal. Myslím si, že tam hore sa musí posudzovať, z akých pohnútok človek zabil iného človeka. Určite sa posudzuje ináč, keď niekto zabíja pre radosť zo zabíjania a ináč, keď je to z nutnosti v ohrození vlastného života. Myslím si, že vy to budete môcť odčiniť.“
„Ale život tým ľuďom už nikto nevráti …“
„Ale môžete vykonať niečo iné, dobré. Aby z toho mali prospech iní. Tým bude vaša vina zmazaná.“
„Zdá sa mi to príliš ľahké.“
„Vôbec to nie je ľahké. Pre vás áno, lebo vy pomáhate rada.“
„Ja… ďakujem vám.“
„Kde si bola tak dlho?“  -  privítal Karol Beátu.
„Bola som nazbierať bylinky na tvoju ruku. Skorocel sa musí prikladať na ranu čerstvý, ináč by ti nepomohol. Myslela som si, že si sa už niečo odo mňa naučil.“
„A načo bol s tebou Arnošt?“
„Aby ma cestou vyspovedal.“
„Z čoho sa ty potrebuješ spovedať?“
„Neviem ako ty Karol, ale ja si nedokážem zvyknúť na zabíjanie.“
„Na zabíjanie sa nedá zvyknúť. Ani ja som si nezvykol napriek tomu, že som mnohých poslal katovi. A ver mi, nikdy som to nerobil s radosťou. Žiaľ, žijeme v časoch kedy buď zabiješ, alebo budeš zabitá. Tam hore sa určite posudzuje aj toto. A čo ti povedal?“
„To isté čo aj ty. A povedal mi aj to, že sa to dá odčiniť.“
„Milodarom na kostol?“
„Netáraj. Vieš, že Arnošt vykupovanie viny peniazmi neuznáva. A teraz mi ukáž tú ranu.“
Kým ho ošetrovala, mlčal.
„Beáta, musím sa s tebou vážne porozprávať.“
„Myslím, že ja s tebou tiež, Karol.“
„S tebou sa niečo stalo …“
„Prečo nenazývaš veci pravými menami? Stalo sa. A ty vieš, kto to zavinil.“
„Ty sa s ním ďalej stretávaš?“
„Ďalej?! Veď tvoj otec je na bojisku! Alebo nie je?!“ -  zhrozene sa na neho pozrela.
„Dal ti poslať ku mne tri truhlice zlata.“
„Čože?! Tak on je v Prahe?!“ - spýtala sa s ešte väčšou hrôzou.
„Nie. Teda aspoň o tom neviem. Dal to urobiť skôr, ako odišiel. Musel byť s tebou veľmi spokojný …“
„Si hlupák, Karol! Ty by si bol spokojný s neustále rozbíjanou hlavou? Bojím sa tvojho otca a ak by som sa s ním ešte raz mala stretnúť, radšej utečiem!“
„Lenže ty si sa zmenila! Odstrkuješ ma a vyhováraš sa!“
„Aj ty by sa zmenil, keby si prežil to, čo ja!“
„Chceš povedať, že ti to bolo nepríjemné?!“
„Somár! Pamätaj si, ja nie som ty!“
Vtedy niekto zaklopal na dvere.
„Prepáčte veličenstvo, ale je tu velebný otec, opát z kláštora a želá si hovoriť s pani kastelánkou.“ -  oznámila slúžka.
„Čo ty máš s opátom?“ - spýtal sa začudovane Karol.
„A ja viem? Asi ma chce vyspovedať. Povedzte mu, že za chvíľu prídem.“
„Ako rozkážete, pani kastelánka.“ - a slúžka odišla.
„Beáta, buď opatrná, vieš, že ťa chcel uniesť.“
„Nemusíš mi to pripomínať, pamätám sa na to dobre. Nechcel by si ísť so mnou dole za ním?“
„Aby som ho odstrašil?“
„Nie. Pred tebou by sa vykrúcal a prišiel by znova. Schovaj sa za záves. A ak by bolo treba …“
„Neboj sa, viem, čo mám robiť.“
„A šetri si tú zlomenú ruku.“
„Pokúsim sa, ale sľúbiť ti to nemôžem.“
Potom obaja zišli dole k hosťovskej komnate. Beáta vošla hlavnými dverami, kráľ prešiel cez susednú komnatu a skryl sa za závesom. A počul všetko.
„Vitajte, velebný otče. Čo vás za mnou priviedlo?“
„Obava o spásu vašej duše, milé dieťa.“
„Nepamätám sa na to, že by moju dušu ťažili nejaké hriechy.“
„A čo vaše nemanželské deti? A život v smilstve.“ -   mních prevrátil svätuškársky oči.
„To nie je hriech?“
„Z tohto hriechu sa pravidelne spovedám a činím pokánie.“
„Obávam sa drahé dieťa, že vaše pokánie nie je primerané.“
„Myslíte si, že sa kajám málo?“
„To by som si nedovolil povedať … Ale v odriekaní rozkoší a slastí života je cesta …“
„A čo by ste mi navrhovali vy, otče?“
„Najlepším liekom pre vašu dušu by bol vstup do kláštora, milé dieťa.“
„Do kláštora, otče?! Väčšie semenište hriechu nepoznám než sú kláštory! Tam ja nevstúpim!“
„Ó, dieťa! Vraj kláštor, semenište hriechu! To moje hriešne uši asi zle počuli?!“
„Vaše hriešne uši počuli veľmi dobre. Už som uvažovala o vstupe do kláštora a tak som sa v kláštore bola pozrieť.“
„A v ktorom kláštore ste boli, milé dieťa?“
„Aj v mužskom aj v ženskom.“
„Ale u nás ste neboli. A náš kláštor žije pobožným a bohabojným životom.“
„Bola som aj vo vašom kláštore a pobožnosť tam nemá miesto! Iba opilstvo a hriech! Fuj!“
„To je ohováranie a kacírske klebety. My predsa …“
„Vy predsa porušujete všetky Božie prikázania zaradom! Vo vašom kláštore som bola prezlečená za muža. A videla som toho veľa! Mnísi sa spíjali do nemoty a ešte tam mali aj ženy! Nahé ženy! A vy otče, ste neboli žiadna výnimka! Tí vaši pobožní mnísi mi dokonca priviedli nejakú neviestku! Fuj, nemravníci! A vy budete mne vykladať, že ja žijem v hriechu a smilstve! Je pravda, že mám dvoch synov. Ale tí majú jedného, jediného otca! A vy veľmi dobre viete kto to je!“
„Milé dieťa, ale v ženských kláštoroch to predsa tak nie je.“
„Nie, nie je! Tam je to ešte horšie! Mníšky sa tam ovíjajú okolo pocestných mužov ako neviestky. Fuj!“
„Aj tam ste boli ako muž?“
„Samozrejme. Pred ženou by len posvätne prevracali oči. Tak som sa presvedčila bez toho, aby ma spoznali! Chcete povedať, že mám veriť radšej vaším opojným rečiam a nie tomu, čo videli moje vlastné oči?!“ - Beátin hlas začínal naberať nebezpečnú hlučnosť.
Opáta obchádzali mrákoty. Chvíľu mu trvalo, kým sa spamätal a potom začal bez pretvárky:
„Pani Beáta, Karol má mnoho mileniek. Ak vás doteraz neopustil, neskôr to určite urobí. Čas beží a nikto nemladne. Ani vy nie. Nechceli by ste predsa len zabúdať na neho príjemnejším spôsobom?“ - a opát sa k nej priblížil a jeho ruka pohladila jej zadok.
Beátou trhlo a strelila mu poriadne zaucho. Mnícha odhodilo ďaleko dozadu a líce mu očervenelo a spuchlo.
„Von!“ - ukázala na dvere.
„Veď počkajte, pani Beáta, my dvaja sa ešte stretneme!“ -precedil pomedzi zuby pri vychádzaní.
Beáta sa iba opovržlivo usmiala.V ten istý deň zašla Beáta za Orlíkom. Povedala mu, čo s Arnoštom chystajú a poprosila ho o pomoc. Súhlasil. A tak mu vysvetlila celý plán.
„Vraveli ste, že Karol o tom nevie. Nebude vás hľadať?“
„Nie. Pohádali sme sa. Predpokladám, že príde za mnou až zajtra.“
Ešte pred večerným zvonením sa skupinka jazdcov vybrala ku kláštornému kostolu. Kone ukryli v kroví neďaleko kostola. Na odev si natiahli mníšske kutne a po jednom vchádzali do kostola. Kostol bol prázdny a tak sa cez kryptu dostali do podzemia.Neskoro v noci, keď už bolo po všetkom a všetci sa šťastne vrátili, sedeli spolu Arnošt a Beáta za stolom. Zrazu sa otvorili dvere a v nich stál Karol:
„Tak takto sa ty vyrovnávaš sama so sebou! Hrkútaním s pánom arcibiskupom! Mne tie vaše výlety boli vždy podozrivé!“
„Mýliš sa Karol, nehrkútame si. Práve sme si sadli a môžeš si sadnúť aj ty.“ - príkro mu odpovedala.
„Nesadnem si. Jednoducho som vás nachytal na milostnej schôdzke!“
„Netáraj, na milostné schôdzky by som nikdy nechodila v mužskom odeve.“
„Tak čo si teda robila v mužskom odeve?! Určite si neplakala nad svojím životom.“
„To máš pravdu. Neplakala. Doteraz som sa naplakala dosť. A to hlavne kvôli tebe. Práve sme zachránili šesť mužov.“
„Akých mužov?“
„Šesť uväznených mužov z kláštorného podzemia.“
„Prečo si mi o tom nepovedala?“
„Aby som ti musela naprávať tú zlomenú ruku aj štvrtý raz?“
„Opát by sa nepotešil tomu, že sám pražský arcibiskup kradne kláštoru väzňov. Keby som mu to povedal, dlho by si asi nepožil.“ - neodpustil si posmešnú poznámku kráľ.
„Ale nepožil by si ani ty. Ak by si tú zákernosť urobil, zabila by som ťa a do Poľska by som si išla pre odmenu za tento užitočný skutok.“
„To by si neurobila!“
„Ak by si to urobil ty, tak áno! To si môžeš byť istý. Dúfam, že si teraz už konečne dáš vysvetliť, čo sa tu deje.“
„A kde máte tých mužov?“
„Orlík so svojimi rytiermi ich strihá, holí a kúpe.“
„Ako si to mohla zariadiť?“
„Jednoducho. Poslala som sem slúžku s tým, aby nanosila nahriala vodu na kúpanie. A mohla si zobrať aj nejakých pomocníkov. A oni všetko pripravili a potom odišli. Keď sme prišli, už tu neboli.“
„Čo sú to za muži?“
„Takí, čo otvorene nesúhlasili s poriadkami v kláštore. Ale musia sa najprv zotaviť. V tých kobkách museli byť zavretí dlho.“
„A ako ste ich odtiaľ dostali?“
„Prezliekli sme sa za mníchov. Dnu sme vliezli cez kryptu v kostole a von nás Arnošt dostal jedným tajným východom neďaleko kláštora.“
„Všetci ste boli dnu?“
„Samozrejme. Nevedeli sme, aký bude odpor a v akom stave budú tí väzni.“
„Tie kobky boli určite zamknuté …“
„Ako ináč. Veď to boli tí najnebezpečnejší väzni. Tak sme si počkali na mnícha, ktorý im raz denne prinášal chlieb a vodu a Orlík ho jemne pohladil po hlave. Kým sa prebral, boli sme preč.“
„Nepoznal vás?“
„Vôbec nás nevidel.“
„V akom stave sú tí ľudia?“
„Traja prešli sami a trom sme museli pomôcť. Chceš ich vidieť?“
Karol chcel. Tak vyšiel spolu s Arnoštom do horných izieb, kde boli. Beáta počkala dole, kým ju nezavolajú. Nechcela rušiť Orlíka pri práci. Medzitým si pripravila odvary z rôznych byliniek, hlavne z harmančeka, nechtíka a ľubovníka. Bývalí väzni mali na koži veľa rán, ktoré im spôsobil hmyz a nečistota.Kým boli bývalí zajatci v Beátinom dome, bol pri nej aj Karol aj Arnošt. Orlík so svojimi rytiermi odišli hneď po tomto dobrodružstve. Beáta chodila na trh nakupovať a sama varila jedlá pre chorých. Pre nich troch dal kráľ nosiť jedlo do svojho domu.V ten deň sa opäť vybrala na trh.Na trhu sa však ku nej pridali dvaja mnísi a chtiacnechtiac ju viedli ku kláštoru. Na verejnosti sa im brániť nemohla, lebo ľudia by pomáhali mníchom ako posvätným osobám a tak sa nechala radšej viesť.Prišli do kostola pri mužskom kláštore. Vnútri ich už čakal opát.
„Tak, milá pani Beáta, opäť sa stretávame. Ktovie kto z nás dvoch bude mať zo stretnutia väčšiu radosť, však?“ - usmieval sa triumfálne.
„Dúfam, velebný otče, že si budem môcť aspoň zložiť nákup.“
„Nech sa páči.“ - a potom kývol tým dvom:
„Pusťte ju.“
Beáta využila, že má voľné ruky a vytiahla zo záhybov sukne meč. Sukňu si troška podkasala a mníchov, ktorí sa ju snažili znova chytiť, zbila naplocho po chrbtoch až zbabelo utiekli. V kostole s ňou ostal iba opát. Beáta podišla k nemu s vytaseným mečom a on v strachu cúval dozadu až ho zastavil rad kostolných lavíc.
„Ale, pani Beáta … hádam toto miesto nechcete znesvätiť vraždou?“ - pýtal sa so strachom v očiach.
„Ak budete poslúchať moje pokyny, velebnosť, nič sa vám nestane.“
Opát len nemo prikývol.
„Rozviažte si opasok!“
Opát si rozväzoval zauzlený motúz, ktorý mnísi nosili namiesto opasku a ruky sa mu triasli. Nakoniec ho rozviazal. Beáta mu priložila špičku meča na krk a povedala:
„Podajte mi ho!“
Poslúchol. Potom si nechal zviazať ruky za chrbtom a nechal sa aj priviazať ku kostolnej lavici. Ona mu ešte zapchala ústa šatkou, ktorú mala prehodenú cez plecia. Potom si schovala meč do záhybov sukne, zobrala si do rúk nákup a na rozlúčku povedala opátovi:
„Velebnosť, dúfam, že budete mať dosť času rozjímať o pokání za tento hriech!“ - a odišla.
„Dnes si bola nejako dlho vonku.“ - privítal ju s obavou Karol.
A ona mu povedala, čo sa jej prihodilo. Od tej doby nikdy nešla sama do mesta. Vždy mala nejakého muža, sprievodcu. Kým tam boli bývalí väzni tak panovníka alebo arcibiskupa v meštianskych šatách, inokedy niekoho z rytierov. A zároveň to bol dobrý liek proti Karlovej žiarlivosti. Medzitým ešte arcibiskup na Karlovo naliehanie vybavil u pápeža preloženie opáta inde, veľmi ďaleko od Prahy a zároveň poslali pozvanie bonnskému arcibiskupovi Štefanovi.Väznení mnísi sa pomaly zotavovali. Piati z nich boli iba zoslabnutí a mali len rany na koži. Výdatná strava, bylinkové kúpele a obklady urobili svoje. Ale ten šiesty dostal počas väzenia zápal pľúc a jeho stav bol veľmi vážny. Slabé telo nedávalo žiadnu nádej na uzdravenie. O niekoľko dní umrel a Arnošt ho tajne pochoval.Ako sa muži zotavovali, pomáhali ošetrovať svojich druhov. Beáte sa veľmi uľahčilo, keď mohla iba pripraviť obed a o ostatné sa už postarali sami. Často sa rozprávali aj v prítomnosti panovníka a arcibiskupa, ale muži nevedeli, kto to je.Dokonca aj Beátu považovali za mladého chlapca. Nevedeli odkiaľ ku nim prišla záchrana, ale privítali ju a boli vďační.Neskoršie, keď už pre nich nebola nutná diéta, obedovali a večerali v prítomnosti svojich záchrancov. Kráľ dal prinášať jedlo do jeho domu pre všetkých. Tam sa najedli a vrátili sa späť do Beátinho domu a tak sluhovia a slúžky v kráľovom dome ani nemali tušenie, kto sú Karlovi hostia.Po niekoľkých týždňoch už boli všetci zdraví a sedeli v Beátinom dome. Tam sa dalo bez obáv rozprávať, lebo Beáta sluhov nemala. Nepotrebovala ich. A tak sa dozvedeli aj to, ako sa muži dostali do väzenia.Prvý odmietol bičovať svojho spolubrata a navyše opátovi povedal, že odsúdený má pravdu. Druhý sa odmietol zúčastniť orgií a na každom kroku rozprával o skazenosti mníchov. Tretí pomohol ujsť unesenej žene. Štvrtý sa zamiloval do ženy, ktorú opát znásilnil. Keď sa o tom mních dozvedel, zbil opáta.Piaty odmietol opátove homosexuálne praktiky. Šiesteho priniesli v horúčkach a v bezvedomí. Do svojej smrti neprehovoril. Ten bol vo väzení najdlhšie.
„Milí priatelia.“ - začal arcibiskup - „už ste sa zotavili a ostáva otázka: čo ďalej? V Prahe nemôžete zostať. Stretnutie s opátom by ste neprežili. A ani my. Bolo by dobre, keby ste išli do nejakého iného kláštora v Nemecku alebo niekde veľmi ďaleko.“
„Prepáčte pane, nevieme kto ste. Ale do kláštorov sa už vrátiť nechceme. Obávame sa, že všade to vyzerá podobne ako tu. Do rádu sme vstupovali v dobrej viere, že budeme pracovať a modliť sa. To, čo sme museli robiť v slepej poslušnosti, nebola ani práca ani modlitba. Chceli by sme byť zbavení cirkevného sľubu.“
„Lenže sľub mnícha platí až do smrti. Tak to určuje cirkevné právo.“ - povedal arcibiskup.
„Pane,“ - obrátila sa na Arnošta Beáta - „viete veľmi dobre, že cirkevné právo je málokedy v súlade s Božím právom. Tento sľub bol od nich vynútený. Tí muži boli oklamaní a zavedení, taký sľub predsa nemôže platiť! Vraveli ste mi, že ani vynútená prísaha nie je platná. Zbavte ich toho nešťastného sľubu, vy to môžete urobiť … prosím … Ja som mal to šťastie, že som najprv všetko videl a do kláštora preto vstúpiť nechcem.“ - uprela svoje veľké oči prosebne na Arnošta a on opäť neodolal.
„Dobre teda. Zo svojej právomoci zástupcu cirkvi vás všetkých zbavujem cirkevného sľubu, ktorý bol od vás vynútený násilím.“
„Ďakujeme vám, pane. Ale radi by sme vedeli, kto nám mohol vrátiť náš sľub. Je to … pre pokoj nášho svedomia … rozumiete …“
„Som arcibiskup, páni. Ale veľmi vás prosím, nehovorte o tom. Ani ja by som to nemusel prežiť …“
„To je samozrejmé, vaša milosť. Budeme o tom mlčať tak, ako budeme musieť mlčať o našej minulosti v kláštore.“
Vtedy vošiel Karol. Sadol si medzi prítomných a pýtal sa ich na to, čo vedia, aké majú vzdelanie, aké ovládajú jazyky a sám im navrhol jednu možnosť.
„Páni vidím, že ste vzdelaní a rozhľadení ľudia. Takých potrebuje aj kráľ do svojich služieb. Mohol by som vám v jeho mene ponúknuť miesta kráľovských vyslancov na cudzích kráľovských dvoroch? Navyše aj váš vek je na túto službu primeraný.“
Prekvapení muži nevedeli, čo majú povedať. Takáto ponuka im vyrazila dych a začínali tušiť, že sa nachádzajú nielen pod ochranou arcibiskupa, ale aj kráľa. Po dosť dlhej chvíli štyria muži súhlasili. Piaty však s vďakou ponuku odmietol:
„Ďakujem vám vaše milosti, za vašu láskavosť a starostlivosť. Ja som však vstúpil do kláštora, aby som sa ukryl pred ruchom sveta a práve na kráľovských dvoroch je najrušnejšie. Ak by som mohol poprosiť, radšej by som žil niekde mimo toho ruchu. Povedzme, že by som mohol byť učiteľom v nejakej škole na vidieku …“
Karol prikývol a aj jemu bolo vyhovené. Týmto krokom získal päť svojich najvernejších služobníkov a spokojnosť bola na obidvoch stranách.Prešlo niekoľko dní a Karol dostal návštevu. Prišiel za ním Bořek, Beátin otec. Dal sa ohlásiť na osobnú audienciu, že sa chce opýtať, ako sa jeho dcéra na kráľovskom dvore drží. Namiesto otázok o dcére však začal Bořek o niečom úplne inom.
„Veličenstvo, podporoval som najprv poľského kráľa Kazimíra. Ale nie je to tak dávno čo som zistil, že vaše veličenstvo je silnejšie. Dokonca aj kráľ Kazimír sa vás bojí. Prestal som ho teda podporovať.“
„A aký to má súvis s vašou dcérou?“
„Veľký, lebo svoju dcéru som uviedol na váš dvor preto, aby som aj ja, ako jej otec, z toho niečo mal. Keby bol Kazimír silnejší, tak by som ju dal na poľský dvor.“ -Bořek takto priamo Karlovi naznačil, že by chcel dosiahnuť určité výsady za to, že Beáta je Karolovou milenkou.
„Nemám v úmysle nikoho protežovať iba preto, že je otcom mojej milenky, pane! Myslím si, že ani vašej dcére by sa niečo také nepáčilo.“
Bořek sa však nechcel vzdať vidiny vytúženej moci, ktorá sa mu začala pred očami rozplývať.
„Veličenstvo, kráľovské milenky vedia všeličo a ja už mám metódy, ako to z Beáty dostať na svetlo Božie. A teraz si ju zoberiem domov! Veď nakoniec, nie je vydatá!“
„Beátu ste priviedli ku mne na kráľovský dvor a tak teraz patrí mne. Ja budem rozhodovať o tom, kde zostane! A nemám ani najmenšiu chuť ju zo dvora vyhnať! Je predsa matkou mojich synov!“ - a nahnevaný Karol vyskočil zo stoličky.
Úplne zabudol na to, že jeho zlomená ruka ešte nie je zahojená. Zdrapol Bořka obidvoma rukami pod krk, poriadne ním zatriasol a hodil ho na zem.
„Jiří, zavolajte mi ihneď sluhov!“ - zakričal na svojho pobočníka a ten ihneď utekal pre sluhov.
Tí boli takmer okamžite pri kráľovi.
„Páni, teraz vám dám do ochrany pána Bořka na celý čas, kým sa Orlíkovi rytieri nepripravia na dlhú cestu. Budú mu robiť sprievodcov až do Pardubíc!“
Bořek sa nechápavo zatváril.
„Veličenstvo, veď predsa všade sa dcéry predávajú!“
Karol mu za to dal také zaucho, že Bořek spadol na zem druhý krát.
„Pane, ja mám Beátu rád! Nepotrebujem si ju kupovať! Nakoniec, ona je hrdá žena a aj tak by sa nedala kúpiť. A vás pane, by mal dostať do rúk kat! Môžete sa poďakovať vašej dcére, že to neurobím, lebo nechcem zabiť jej otca!“
Hneď ako sluhovia vyviedli Bořka od kráľa, Karol si dal zavolať Orlíka a požiadal ho o vyprevadenie nemilého hosťa do Pardubíc. Zároveň požiadal všetkých, aby o tejto návšteve pred Beátou mlčali.Namiesto toho, aby bol Bořek rád, že žije, Karla znenávidel ešte viac. Po návrate domov znovu odišiel ku Kazimírovi a na poľskom dvore opäť začal snovať intrigy voči milencovi svojej dcéry.Po tejto nemilej návšteve opuchla Karlova poranená ruka a začala ho veľmi bolieť. Poslal teda po Beátu a znovu si dal ruku ošetriť.
„Čo si robil, prosím ťa? Takto si ublížiť!“
„Len som sa pobil.“
„Odkedy sa budúci kráľ musí biť?“
„Odvtedy ako si niekto dovolil uraziť ženu, ktorú budúci kráľ miluje nado všetko na svete!“
„Vážne? A smiem vedieť, ktorá z tvojich početných mileniek to je?“
„Ty, Beáta.“ - a Karol sa na ňu bezočivo usmial.
„Myslím, že by si mal krotiť svoju žiarlivosť, nie je predsa dôstojné panovníka, aby sa bil ako malý chlapec.“ - poznamenala chladne Beáta a už sa viac nepýtala. Sňala doštičky z jeho ruky a vyskúšala, či kosť zrástla. Bolo to našťastie v poriadku. Len opuch bolo treba vyliečiť. A tak si dala doniesť od bylinkára rôzne bylinky a robila mu rôzne kúpele, zábaly a obklady. O niekoľko dní bolo všetko v poriadku.Ešte v ten večer, keď Karol nemohol pre bolesť spať, pozval k sebe Beátu a Arnošta a hrali spolu kocky. Medzi hrou sa začal kráľ pýtať.
„Beáta, nikdy si mi nerozprávala, prečo práve teba dal otec vychovať ako chlapca.“
„Prečo ťa to práve teraz zaujíma?“
„Poznám tvoje sestry. Nemajú ani vzdelanie, ani jazdecký či šermiarsky výcvik a dokonca nevedia ani liečiť. Prečo si otec obľúbil práve teba?“
„Otec?“ - trpko sa usmiala Beáta.
„Vôbec si ma neobľúbil. Bola som rovnako trpená a vysmievaná ako moje sestry. Môj otec mal jedinú zásadu: žena vyvoláva pokušenie už tým, že je. A tak najlepším liekom proti tomu, aby žena nebola pokušiteľkou, bola podľa neho ťažká fyzická práca. Totiž, keď je žena unavená, nemyslí vraj na hlúposti – aspoň tak nám to hovoril. Všetci okolití páni mali slúžky na hrubé práce. Môj otec dával všetky tieto práce vykonávať svojím dcéram. Teda mojím sestrám a tiež mne. Mnohokrát som závidela svojim bratrancom, ktorí sa na dvore učili šermovať, strieľať a jazdiť. Považovali to za najvyššie umenie.Potajomky som sa chodila na nich pozerať. Celý výcvik vo svojej náročnosti predsa len nebol taký tvrdý ako naša práca. A tak ma tam uvidel bývalý zbrojnoš Matúš. Bol už starý a cvičil týchto chlapcov. Pýtal sa ma, čo tam robím. Ja som sa mužov bála, ale on bol veľmi milý, mal totiž deti rád, a ochotne sa so mnou rozprával a ja som mu povedala, že by som sa chcela naučiť to, čo učí chlapcov. On sa na mňa najprv začudovane pozeral a potom sa zasmial. Prečo nie? – povedal a prijal ma ku chlapcom. Najprv ma učil jazdiť a rozumieť si s koňom. Veľmi skoro zistil, že napriek najkratšiemu výcviku som z jeho žiakov najlepšia. Dokonca lepšia ako všetci chlapci. A potom ma naučil strieľať. Aj to som dokázala. A nakoniec ma naučil šermovať. V šerme ľahkým mečom som porazila všetkých mojich bratrancov. Matúš hovoril, že som veľmi rýchla a šikovná a v tom je moja výhoda. Aby som ju neskôr využívala, lebo muži sú väčšinou pomalší a spoliehajú sa iba na svoju silu. Bola to dobrá rada. Mnohokrát mi zachránila kožu. Potom sa vrátil otec z Poľska.Išla som za ním a povedala som mu, čo všetko viem. Najprv sa mi vysmieval a robil si posmech z toho, že žena je to najprebytočnejšie stvorenie na svete a nikdy sa nedokáže rovnať mužom. Aby som si opásala zásteru a išla radšej do kuchyne variť obed. Lenže vtedy sa do toho zamiešal Matúš a povedal mu, že je to pravda. Otec bol zvedavý a tak mi milostivo dovolil, aby som sa predviedla. Keď videl, ako jazdím a strieľam, skoro sa posadil. A keď som v šerme porážala chlapcov, až tak rástol od pýchy. Potom mi dal ušiť mužský odev a brával ma na poľovačky.“
„A tvoje vzdelanie? To si sa naučila tiež sama?“
„Nie. Na tie poľovačky totiž chodil môj priateľ Řehoř. On bol synom kňaza. Bol asi o päť či šesť rokov starší a vedel už veľa. Teda vedel už čítať, písať, rátať a začal sa učiť latinčinu a nemčinu. Mal obrovskú výhodu, učil ho vlastný otec. Rozprával mi o tom na tých poľovačkách. A ja som chcela vedieť viac. Znovu som to všetko urobila poza otcov chrbát. Keby o tom vedel, vysmieval by sa mi a tvrdil by, že som hlúpa.Neskôr ma otec poveril tým, že budem do kuchyne loviť zver kým on bude preč. Tak som zabila dve muchy jednou ranou. Bola som razom oslobodená od všetkých ťažkých prác a mala som mnoho času na učenie.“
„Učili ste sa v horách?“
„Ale kdeže. Najprv sme skoro ráno išli na poľovačku. Zastrelili sme nejakú zver a išli sme k Řehořovým rodičom. Pán farár bol a aj je veľmi milý človek. V kuchyni sme odovzdali ulovenú zver. Z nej pre všetkých uvarila kuchárka obed a zatiaľ nás pán farár učil spolu. Potom sme znova išli do lesa, ulovili sme inú zver a tú som priniesla domov.“
„Matka o tom vedela?“
„Zo začiatku vôbec nie. Ale potom sa jej dostali do uší reči, že sa vláčim s Řehořom a že som u nich pečená, varená. Či vraj bude svadba. Povedala to otcovi a bolo z toho zle. Zakázal mi poľovačky a aj vychádzky. Tak som mu potom povedala, že som sa na faru chodila učiť. Otec vzal knihu a dal mi niečo prečítať.Bol začudovaný a spokojný. Potom mi dal niečo opísať na pergamen. Aj s tým bol veľmi spokojný. A potom povedal: – keby si tak ešte vedela latinsky, odviedol by som ťa na kráľovský dvor. A ja som už latinsky vedela. Aj nemecky. A povedala som mu to. A pýtala som sa, kedy teda splní sľub. Mala som vtedy pätnásť. On odišiel ku Kazimírovi a ja som naďalej chodila na lov s Řehořom. Rozprávali sme sa nemecky i latinsky a s jeho otcom, pretože na faru som neprestala chodiť, sme sa rozprávali o Bohu, o jeho prikázaniach. Starý pán nám čítal z Biblie a o všetkom sme sa rozprávali. Otec bol veľmi dlho preč. Keď sa vrátil, pán farár ma pýtal za ženu pre jeho syna, ale otec nepovolil. Farár či nejaký obyčajný dedinský učiteľ nebol vhodnou partiou pre jeho výnimočnú a vzdelanú dcéru! A tak ma priviedol ku tebe. Ďalej to už poznáš.“
„Takže tvoj otec nemal žiadnu zásluhu na tom čo vieš, tak je?“
„Áno. Všetko som sa naučila poza jeho chrbát. Vždy si robil posmech zo žien. A tak som si povedala, že ja to predsa dokážem. A naučila som sa nielen to, čo má vedieť žena, ale aj to, čo má vedieť muž. Musím ti povedať, že mi to nikdy nebolo na škodu.“
„A liečenie?“
„To je zásluha Řehořovej mamy. Je to veľmi krásna žena, aj keď už má svoj vek. Pozná bylinky, vie naprávať zlomeniny, ošetruje rany, pomáha deťom na svet. Je dobrým anjelom tej maličkej dedinky. Lepšieho človeka od nej som ešte nestretla. Naučila ma to. Dokonca raz nebola doma a pán farár sa veľmi škaredo porezal. Krv mu z ruky vytekala prúdom. Tak som vtedy pomáhala po prvý krát. Dokonca som tam aj nocovala. Na druhý deň sa táto milá pani vrátila a pochválila moju prácu. Ja som už mohla odísť, ona už zobrala liečenie svojho muža do vlastných rúk. Doma bolo z toho zle, dostala som od matky aj bitku. A tak ma otec veľmi rýchlo priviedol k tebe.“
„Vravela si mi, že tvoj otec nevedel, s kým chodievaš loviť. Ale o Řehořovi predsa spolu s tvojou mamou vedeli.“
„Áno, obaja to vedeli. Lenže nakoniec mi zakázali sa s ním stretávať i rozprávať. Tak sme sa stretávali v lese. O tom už nevedeli a boli spokojní. A ja tiež.“
Karol vstal a znovu sa chvíľu prechádzal. Ruka ho bolela.
„Beáta, nechcela by si ísť ľahnúť? Už je neskoro.“
„Ty ma posielaš spať? Veď vždy, keď si mal bolesti, som tu musela byť s tebou do rána.“
„Tie bolesti nie sú už také veľké. Pokojne sa vyspi. Keby bolo treba, pošlem po teba.“
„Karol, sľúbil si mi, a to bolo už veľmi dávno, že k sebe zavoláš Řehořa a jeho bratov. Ešte si to neurobil. Zavolaj ich prosím.“
Karol neodpovedal a Beáta ani odpoveď nečakala. Kývla na rozlúčku hlavou a odišla spať. Vtedy sa zdvihol aj Arnošt, ale Karol ho zadržal:
„Arnošt, zostaň. Chcel by som sa s tebou porozprávať.“
„O Beáte?“
„Ako si na to prišiel?“
„Keď si ju tak ochotne posielal spať.“
Prisvedčil, nalial do pohárov silné staré víno a porozprával v stručnosti, akú návštevu mal a s kým sa to pobil. Arnošt bol prekvapený. O Bořkovi síce nemal vysokú mienku, ale že príde vydierať panovníka, to naozaj nečakal.
„Arnošt, teba by som sa chcel spýtať: Dokázala by ma Beáta zradiť?“
„To sa pýtaš ty, Karol? Myslel som si, že ju poznáš najlepšie.“
„To, čo si myslím ja, je teraz vedľajšie. Tak dokázala by to urobiť?“
„Nie. Beáta nie je schopná zradiť nikoho.“
„Odkiaľ berieš takú istotu? Veď jej otcom je Bořek!“
„Nech by bol jej otcom ktokoľvek, Beáta ťa nezradí. Ani teba, ani mňa, ani nikoho zo svojich priateľov. Pamätáš sa, ako ti pohotovo zachránila život a ty si ju pasoval za rytiera? Tak pohotovo zachraňovala aj mňa, keď ma napadol ten vrah. A keby si videl, ako sa u mňa prihovárala za tých šiestich väznených mníchov.Nakoniec presvedčila nielen mňa, ale aj Orlíka a my sme tam s ňou išli. To by predsa zradca nedokázal! A nakoniec, pamätáš sa ako vyliala jed, ktorým ťa mala otráviť? Ešte o nej pochybuješ?“
„Vieš Arnošt, rád by som mal tvoju istotu.“
„Keď som ležal v bezvedomí, sedela pri mne a starala sa o mňa. Vtedy som sa preberal z bezvedomia. A vieš čo som videl? Krásneho anjela s peruťami a so žiarivou hviezdou na čele. Až potom som videl jej pozemské telo.“
„Mne sa zdá, že z teba hovorí to víno.“
„Možno zo mňa hovorí víno, ale už aj starí Rimania hovorili, že vo víne je pravda.“
„Vieš Arnošt, závidím ti, že si ju mohol vidieť tak. Ja som ju takto ešte nevidel. Asi máš pravdu. Len keby som mal tú tvoju istotu!“
„Chceš mať istotu? Splň Beáte želanie a zavolaj toho Řehořa a jeho bratov k sebe. Môžeš sa ich na to opýtať.“
Karol premýšľal a nakoniec musel uznať, že Arnošt má pravdu.Ešte v tú noc napísal pozývací list pre Beátiných priateľov. Títo traja muži skutočne prišli veľmi skoro na dvor. Řehoř už bol ženatý. A kráľ sa ho na všetko pýtal. Dozvedel sa, že Beáta to u Bořka mala omnoho horšie, než hovorila.
„Vidím pane, že ste sa po Beátinom odchode oženili. Nechýbala vám?“ - ešte sa opýtal Řehořa.
„Veľmi. Ale moja matka mi povedala, aby som nesmútil, že Beáta je výnimočná žena a jej úlohou nie je byť ženou obyčajného muža. Má prinášať dobro pre mnohých a tak bolo iba dobre, že ju otec odviedol na dvor, lebo tu môže vykonať viac. Doma by mala zviazané ruky a bola by nešťastná. Ona potrebuje pracovať, veď pre čo iné by ju túžba hnala za vzdelaním, keby ho v živote nepotrebovala?“
Po tomto rozhovore bol Karol omnoho pokojnejší a o Beáte už nikdy nepochyboval. Dokonca takmer prestal žiarliť. A zároveň získal do Orlíkovej družiny troch nových rytierov.Vzťah medzi Karlom a Beátou dostával čoraz väčšie trhliny. Ona sa k nemu správala chladne až odmerane, on si ju tým viac privlastňoval a znovu žiarlil. Ona mu nedokázala odpustiť, že ju neuchránil pred svojím otcom a on nedokázal pochopiť, čo bolo za tým, čo ju tak veľmi zmenilo a utekal k milenkám.Práve sedela vo svojej komnate a práve sa rozhodla, že od neho odíde. Rozmýšľala, kde pôjde a čo bude robiť, keď ju schmatli silné ruky. Druhé silné ruky jej zaviazali ústa skôr ako stačila skríknuť. A tretie svietili lampášom tým dvom, keď ju viedli po chodbách kráľovského paláca. Priviedli ju do krídla, kde mal svoje komnaty kráľ a na jednej z nich otvorili dvere. V miestnosti sa svietilo. Traja muži ju mlčky odovzdali štvrtému a potichu odišli. Ten jej rozviazal ústa a zastal si pred ňu. Bol to Luxemburg. Stál tak blízko, že cítila z neho vôňu bylinkového kúpeľa, ktorá sa miešala s vôňou vína.Usmiala sa na neho a uklonila sa. Ján zostal prekvapený. Čakal krik, škriabanie, zauchá, ale s úsmevom nerátal ani v najodvážnejšom sne. Zneistel.
„Vy snáď máte radosť z toho, že som vás dal uniesť…“
„Vaše veličenstvo, rozhodla som sa, že Karla opustím. Naháňa stále nové milenky a vyčíta mi, že som bola vtedy s vami … Nedá sa s ním vydržať.“
„Hm, to je vážne. Asi vám teda príde vhod moja ponuka. Chcem vás zobrať so sebou do Francúzska.“
„Do Francúzska? A prečo nie. Máte tu ešte z toho dobrého vína?“
„Myslíte z toho, čo sme pili naposledy?“
„Veľmi mi chutilo.“
„Sadnite si, madam. Mám omnoho lepšie víno než minule.“ - Ján nalial do dvoch veľkých pohárov a jeden jej podal do ruky.
Posunkom jej naznačil, aby sa napila. Poslúchla, uchlipla si trošku kým Ján vypil plný pohár. Potom pokračovala:
„Vaše veličenstvo, obávam sa, že Karol urobí nejakú hlúposť. Strašne na mňa žiarli. Ale keby ste mu pridali viac kráľovských povinností, nechal by ma na pokoji. Viem, že uvažoval o tom, že ma vymení za kráľovskú korunu.“
„On o tom uvažoval?“
„Pokúšal sa mi svoje rozhodnutie zdôvodniť. Ale prečo by sme to teraz nevyužili.“ - Beáta zobrala karafu a naliala do oboch pohárov.
Teraz podala ona pohár kráľovi a posunkom ho vyzvala, aby pil. A on pil. Po každej vete vypil pohár až do dna a ona mu štedro nalievala.
„Vy máte nejaký návrh?“ - opýtal sa jej keď mu už víno dvíhalo náladu.
„Mám, vaše veličenstvo. Čo keby ste mu napísali plnú moc?“
„Prosím?“ - nechápavo sa opýtal.
„No, aby ste ho splnomocnili. Teraz má toľko času, že naháňa iba frajerky. A mňa kontroluje a dokonca mi nedovolí ani len prehovoriť s iným mužom.“
„Tak toto mu zakážem. Vy viete, ako má tá plná moc vyzerať?“
„Och, áno. Videla som taký dokument v kráľovskom archíve. Ak dovolíte, mohla by som taký napísať.“
Kráľ dovolil. Kým písala, pozeral sa na jej ruky, ako šikovne hýbu brkom. Cítil sa tak blažene …A rovnako blažene ho podpísal a odtlačil naň kráľovskú pečať bez toho, že by ho prečítal. Beáta si sadla vedľa neho, nalievala mu víno a štebotala tak nádherne … O chvíľu už lietal v oblakoch spánku.Beáta prikryla kráľa, zobrala dokument a potichu odišla. Karlovi napísala list, že od neho odchádza. Potom sa prezliekla do mužských šiat, zobrala si v koniarni Karlovho koňa a prešla cez bránu ako súrny kráľovský posol, pečať na splnomocnení jej otvorila bránu. Cválala nočnou Prahou smerom k budove arcibiskupstva. Za jeho oknami sa ešte svietilo. Zabúchala na bránu a sluhom iba ukázala pečať na listine.
„Arnošt.“ - oslovila ho hneď ako osameli.
„To som ja …“ - zložila si z hlavy klobúk a po pleciach sa rozsypali dlhé vlasy.
„Beáta … čo vás sem tak neskoro privádza?“
„Som na úteku … musím sa čo najskôr dostať z Prahy … Prosím vás, pomôžte mi …“
Pozrel sa na ňu a prikývol.
„Lenže toto je veľmi nebezpečné. Utekám pred kráľom …“
„Kráľ je predsa vo Francúzsku …“
„Je v Prahe … oklamala som ho a utekám …“
Neveriaco sa na ňu pozrel.
„Viem, že mi nemôžete uveriť. Toto vás možno presvedčí.“ - podala mu dokument.
Prezrel si ho, pomaly ho prečítal a rozmýšľal. Prechádzal sa s rukami za chrbtom kým ona tam stála a na jeho slová čakala ako na rozsudok. Po chvíli sa ozval:
„Kto to písal?“
„Ja.“
„A to vám podpísal dobrovoľne?“
„Áno, po niekoľkých karafách vína …“
„Ako ho poznám, tak po veľmi veľa karafách. Nechajme starého tak, už dokraľoval. Keď uvidia šľachtici tento dokument, tak sa môže rovno vzdať koruny. Tak mu treba somárovi, nemá podpisovať keď nevie čítať.“
„Vaša milosť?!“
„No čo, v Čechách ho nikto nemá rád a ja tiež nie som výnimka. A pokiaľ vás poznám, tak ani vy ho nemáte príliš v obľube. Skôr sa čudujem, že ste ho teraz nezabili.“
„Už som to skúšala predtým, ale cínovým pohárom som mu urobila iba modrinu.“
„Má veľmi tvrdú hlavu. Ale vráťme sa ku vám. Máte krásne vlasy. Podľa nich každý spozná, že ste žena. Stačí, keď vám vietor odfúkne klobúk. Musíme ich skrátiť.“
„Urobte to, prosím.“
Arnošt vytiahol nožnice a vlasy jej skrátil. Teraz naozaj vyzerala ako muž. Odstrihnuté vlasy starostlivo pozbieral a spálil v kozube.
„Čo teraz?“ - spýtala sa.
„Zakrátko bude svitať. Stráže otvoria mestskú bránu. Tak sa dostaneme z mesta. Čo urobíme s tou plnou mocou?“
„Ukryte ju u vás. Ak by ma chytili, kráľ by ju zničil. Karlovi ju dajte až potom, keď Luxemburg určite nebude v Čechách. Karol sa ňou preukáže pred šľachtou a potom si jeho otec môže robiť čo chce, už nič nezmení.Šľachtici už budú vedieť, že Karol má v Čechách naozaj plnú moc. A nielen v Čechách. Aby mohol presadiť to, čo chce on. To som ešte vybavila pre neho. Ja totiž od neho odchádzam. Už som mu to napísala …“
„Kam chcete ísť?“
„Niekde veľmi ďaleko. Čo najďalej od Prahy a Pardubíc, ale neviem kam …“
„Ale ja viem.“ - Arnošt sa zohol a zo zásuvky stola vytiahol kľúč.
„Dal mi ho jeden z tých mužov, ktorých sme vyslobodili a ktorí bývali vo vašom dome. Jeho dom je pri Budějoviciach. Je mimo mesta a je opustený. Nikto nezbadá, že ste tam.“
„Och, vôbec som nečakala, že pomoc sa mi tak rýchlo vráti …“
Na svitaní precválali dvaja jazdci cez mestskú bránu.Dom bol skutočne v ústraní, tak ako to jeho majiteľ opísal Arnoštovi. Obklopovali ho lesy, takže o úlovok nebola núdza a nikto v meste o nich nevedel. Pri jednom love sa jej Arnošt spýtal.
„Prečo ste si ma vybrali za spoločníka?“
„Neviem … možno preto, že sa o vás hovorí, že sa vyhýbate ženám … a možno preto, že nepodliehate kráľovi …“
„Myslel som si, že preto, lebo sme príbuzní …“
„Nevedela som, že sme príbuzní. Rodičia to nikdy predo mnou nespomínali.“
„Je to veľmi ďaleké príbuzenstvo, vlastne takmer nijaké. A dovolím si trošku poopraviť váš názor … ja síce nebehám za ženami, ale vôbec nie som na chlapcov.“ -Arnošt sa smial.
„Možno mám aj deti.“
„Vážne? Neverím.“
„Dobre, nechajme to tak.“
Zakrátko sa po Budějoviciach rozšírila správa, že kráľ odišiel. Počuli to len tak mimochodom v jednom hostinci.
„Už by sme sa mohli vrátiť, keď kráľ už odišiel.“ - začal Arnošt.
„Neverím, že odišiel.“
„Prečo?“
„Lebo … lebo to ľudia hovoria, akoby to niekto vybubnoval. Luxemburg je ľstivý. Nezabúdajte, že je to vojak. Myslím si, že ma chce prilákať späť.“
„Mám sa ísť presvedčiť?“
„Vy by ste to urobili?“
„Pre vás áno.“
„No, a to som si myslela, že budem mať od mužov pokoj.“ - pomyslela si.
Potom nahlas pokračovala:
„Dobre. Choďte za Karlom ale nenechajte sa oklamať. A vráťte sa sem, keď naozaj odíde … prosím.“
Po chvíľke pokračovala:
„Arnošt … mohli by ste so sebou priviesť aj mojich synov? Ale tak, aby to Karol nezbadal.“
„Vy tu chcete zostať?“
„Ja … vlastne ani nemám kam ísť.“
„Pokúsim sa, ale neviem, či sa mi to podarí.“
Arnošt odišiel. V Prahe sa presvedčil, že Beáta mala pravdu. Kráľ neodišiel. Na hrade čakal, že sa vráti. Čím dlhšie čakal, tým viac zúril.Sľuboval, že keď na ňu natrafí, odvedie ju so sebou v okovách. Dokonca poslal poslov aj do Pardubíc a dal ju hľadať. Ale zasiahla vyššia moc – Luxemburg sa znova musel vrátiť, aby po boku francúzskeho kráľa bojoval proti Angličanom. Synovi prikázal, aby mu Beátu poslal hneď, ako sa objaví na dvore.S takými správami sa arcibiskup vrátil. Chvíľu sa ticho prechádzala a premýšľala. Nakoniec zo seba dostala:
„Arnošt, je to zlé. Na dvor sa vrátiť nemôžem. Karla som opustila a ten nebude váhať a pošle ma za svojím otcom. Lenže Luxemburg je surovec. Dokonca sa nemôžem vrátiť ani po synov. Ak by som ich aj nejako k sebe dostala, čo budem robiť? Ako ich uživím? Jedine ako slúžka. Kto by zamestnal ako pisára ženu?“
„Netrápte sa, Beáta. Ja vás zamestnám. Už ste mi pomáhali písať kázne a musím uznať, že to boli tie najlepšie kázne, aké som mal. Urobím z vás svojho tajomníka, ak súhlasíte.“
„Vy zamestnáte ženu – semenište hriechu?! A to ešte ako tajomníka?“
Arnošt sa rozosmial nad jej začudovaním.
„Áno, to urobím. Ináč, vaši synovia sú už v mojom dome a majú novú opatrovateľku. Karol nevie, kde som ich ukryl. Možno si ani nevšimol, že sú preč. A tam ukryjem aj vás.“
Arnoštov tichý dom ležal uprostred hôr dosť ďaleko od Prahy. Lenže ona tie hory poznala. Tu sa už ukrývala a tu ju Karol našiel. Cítila, že neďaleko je skala, na ktorej chce postaviť svoj nový hrad. A naozaj, čoskoro ju uvidela.Prišli do domu. Arnošt jej ukázal, kde bude bývať ona a kde teraz bývajú jej synovia. Nestačili si ani sadnúť, a už chlapci vbehli do izby. Zbadali Arnošta a rozbehli sa k nemu. Obaja mu vyliezli na kolená.
„Čo to robíte, chlapci?! Veď to je pán arcibiskup! To predsa nesmiete!“ - prekvapene ich napomenula.
„Ale smú, Beáta.“ - odpovedal namiesto nich Arnošt. „My sa poznáme už veľmi dlho.“
„Áno?“
„Vieš, mamička, s týmto ujom sme sa hrávali, keď si ty nemala čas.“ - odpovedal jej Karol.
„A chodíme s ním aj na prechádzky na koňoch.“ - dodal Ján.
„Arnošt, odkedy robíte práve vy pestúnku mojim deťom?“ - spýtala sa prekvapená.
„Na pestúnku sú už obaja trošku veľkí, ale jazdiť už vedia veľmi dobre.“ - smial sa Arnošt.
„Nevedela som, že vy máte radi deti.“
„Mamička, Arnošt sa s nami hráva stále. Aj cikať ma naučil ako chlapa!“ - ozval sa Karol.
Beáta skoro spadla.
„Čože? Ako chlapa?“
„Nó! Aby sme nenosili plienky, veď chlapi ich predsa nenosia!“ - ozval sa Ján.
„Mám rád deti. Ale tieto mám najradšej …“ - a potom ticho dodal: - „Lebo sú to vaše deti, Beáta.“
Za niekoľko dní ju Arnošt zobral so sebou na vychádzku.Po nejakom čase sa opäť vrátil do Prahy.Raz za čas prichádzal na niekoľko dní späť a prinášal jej správy zo dvora.
„Beáta, Karol vás hľadá. Dal by pol kráľovstva za to, keby vedel, kde ste. Za ten čas, čo ste neboli pri ňom veľa pochopil. Už vie, že vás Luxemburg uniesol proti vašej vôli, vie, že ste ho oklamali a skryli ste sa. Ten list, kde mu píšete, že od neho odchádzate, pokladá za kamufláž a vôbec mu neverí. Čaká, že sa vrátite. Už aspoň dvadsaťkrát sa zaprisahal, že vás pred otcom ukryje a oklame ho on. Myslím, že sa môžete vrátiť. Nezapredá vás.“
„Ako to môžete vedieť?“
„Robí rovnaké hlúposti ako vtedy, keď vás hľadal po Prahe s Orlíkom.“
Arnošt ju opäť presvedčil. Vrátila sa do Prahy v noci ako súrny kráľovský posol. Karol ju prijal, ale v sliepňavom svetle sviec jej do tváre nevidel. Rozmrzene oslovil posla:
„Čo si želá môj kráľovský otec? Beátu som nenašiel a keby som aj vedel kde je, neposlal by som mu ju. Keby chcela ísť s ním, urobila by to. Ale ona nechce…“
Karol by bol pokračoval aj ďalej, ale videl, že posol mu s úklonom podáva list. Zobral mu ho z rúk a otvoril ho. Začudovane sa pozeral raz na list, raz na posla.
„Čo to má znamenať?“ - spýtal sa.
„Je to tvoja plná moc, Karol.“
„Beáta!“ - Karol hodil list na stôl a pristúpil ku nej. Zložil jej klobúk a zobral ju do náručia.
„Ako si ho prinútila, aby ti niečo také podpísal?“
„Je to zle napísané?“
„Nie. Je to napísané vynikajúco.“ - smial sa Karol.
„Keď to uvidí šľachta, otec môže rovno abdikovať …“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kastelánka jeho veličenstva.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.