ĽUBOMÍR PIRO

KEĎ LÁSKA BOLÍ, AJ CHLAPI PLAČÚ...

Autor: Ľubomír Piro
Grafická a technická spolupráca: Franko Štefan, Labai Emil
Edícia: MEA 2000 o. z. - Mladá Éra Autorov nového tisícročia
© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0197-4

ŽIVOTNÝ PRÍBEH Z POHĽADU MLADÉHO CHALANA, HĽADAJÚCEHO SPRÁVNU CESTU

A ZMIETAJÚCEHO SA V NÁRUČÍ I OKOVÁCH LÁSKY. PRÍBEH KONČIACI SA TAK, AKO BY TO NIKTO NEOČAKÁVAL...

Poďakovanie

Ďakujem všetkým, ktorí stáli pri zrode tohto románu.

(autor)

ÚVOD

Volám sa Filip. Som dvadsaťdvaročný chalan a páčia sa mi dievčatá s dlhými, tmavými vlasmi. To by bolo hádam v poriadku. Ale... Ale od istého času som sa začal obzerať aj po chalanoch... A to už asi v poriadku celkom nie je... Môj život sa začal tak, ako každého iného. Skončil som školu a zamestnal sa. Neskôr som sa zamiloval do krásneho dievčaťa. No a potom sa objavil jeden chalan... Láska má mnoho podôb a mnohí sa už ocitli v jej nežnom náručí, ba aj v jej bolesť spôsobujúcich okovách. Áno, zazerám na chalanov... No, čo už s tým... Mám dve možnosti. Buď to prijať a žiť šťastne až do smrti alebo to odmietnuť a trápiť sa celý život. Ktorú možnosť si vyberiem? Pre ktorú sa rozhodnem?Túžim nájsť lásku, potom milovať a byť milovaný... Život patrí všetkým a láska zas každému. Vôbec nie je dôležité, či ste orientovaní tak alebo onak... Prichádzame sem, aby sme žili... Žijeme, aby sme milovali... Milujeme, aby sme boli milovaní...Život je skutočne dar a záleží od každého jedného z nás, ako ho prežije a ktorú cestu si vyberie. Či tú strastiplnú, ktorá ho dovedie do vytúženého cieľa alebo tú pohodlnú, ktorá nevedie nikam. Každý má možnosť rozhodnúť sa ktorým smerom sa bude uberať. Či na najbližšej križovatke odbočí správne alebo sa dostane do slepej uličky.Aj keď sa tak stane, slepá ulica ešte neznamená koniec. Vždy je tu možnosť na výber. Človek sa môže vrátiť naspäť a zvoliť si inú cestu. Tú, ktorá ho dovedie úspešne do cieľa. Tá možnosť výberu, či rozhodnutia tu stále existuje. Záleží skutočne len od nás, či ju využijeme...Dlho som premýšľal, či má zmysel o takom niečom vôbec písať. No napokon som usúdil, že ak už pre nič iné, tak aspoň pre pocit úľavy v mojej duši. A ak tých pár stránok pomôže niekomu, kto uvažuje nad svojim životom správne sa rozhodnúť, tak potom to zmysel určite má. Takýchto, či podobných príbehov je na svete určite oveľa viac. No nie každý to chce zviditeľniť. Niekto zostane v ústraní, niekto sa pre to trápi a niekto pozbiera odvahu a pustí to do sveta...Dlho som otáľal, no napokon sa to predsa zrodilo do dnešnej podoby. Vtedy som otvoril šuplík na svojom pracovnom stole a šup to tam. Dlho, veľmi dlho to tam ležalo. Na samom dne. Schované pred celým svetom. Opäť som váhal a uvažoval. Predsa len táto téma dosť vytŕča a ani len netuším, ako to čitatelia príjmu. Otázka je, či to vôbec príjmu...To, že teraz držíš v rukách túto knižku však nasvedčuje, že som sa rozhodol tak, ako som sa rozhodol... Skôr než ju opäť položíš medzi tie ostatné, zamysli sa, skús si ju najprv prečítať a potom hodnoť...Určite zistíš, že mnoho vecí je v skutočnosti úplne inak, ako sa zdajú byť na prvý pohľad...
Predkladám životný príbeh z pohľadu mladého chalana, hľadajúceho správny smer, správnu cestu. Zmietajúceho sa v náručí i okovách lásky. Príbeh, ktorý sa končí tak, ako by to nikto neočakával. Príbeh poodhaľujúci tému, na Slovensku dosť neobvyklú. Pozerá sa však na ňu úplne iným pohľadom...

Filip

KAPITOLA 1.

Fitnes centrum bolo takmer prázdne. O takomto čase tu nezvyklo byť veľa ľudí. Zapĺňalo sa väčšinou až po obede a v podvečer tu už býval poriadny nával. Na drevenej lavičke v šatni sedel čerstvo osprchovaný chalan. Hlava sklonená nad notesom, do ktorého voľačo usilovne písal. Jeho postava nasvedčovala, že sa posilňovaniu už istý čas venoval. Nebol to však namakaný a anabolikami sa dopujúci borec. Chlapcova postava bola skôr atletická. Široké a mocné ramená, úzke boky, výrazné bicepsy a pevné stehná. Dalo by sa povedať, že to bol v celku súmerný a pôsobivý atletický typ chalana.
„Nazdar Filip.“ - pozdravil ho vypracovaný blondín prechádzajúci uličkou medzi skrinkami.
Chlapec zdvihol hlavu, rukou si odhrnul z čela čierne havranie vlasy a prehodil ich dozadu. Pekná počerná tvár, na ktorej by vás určite zaujali zvláštne zelenkavé oči a pohľad striehnucej šelmy.
„Zdravím ťa Tomáš.“ - odzdravil chlapec s výrazne hlbokým, príjemným hlasom.
Sklonil hlavu a pokračoval v písaní, pričom mu vlasy opäť padli do čela. Tomáš sa posadil na lavičku, zhodil zo seba prepotené šatstvo a opásaný ručníkom sa vybral smerom k sprchám. V polceste sa zastavil a zvolal:
„Filip, zajtra je sanitárny deň. Bude tu zatvorené. Len aby si nezabudol.“
„Vďaka ti Tomi. Teraz už určite nezabudnem.“ -   zareagoval Filip, neprestávajúc s písaním.
Po chvíli zatvoril notes, pero zastrčil medzi listy a odložil ho do vaku. Obliekol sa a ponáhľal sa von. Pri bare pozdravil blondínku s výrazným poprsím a šmátrajúc vo vrecku košele sa snažil vyloviť vibrujúci mobil. Druhou rukou sa oprel do dverí a vykročil na ulicu.Zaujatý hľadaním mobilu si vôbec nevšímal okolie a vzápätí do niekoho vrazil. Na zemi sa ocitla igelitová taška s nákupom a po zámkovej dlažbe sa kotúľali pomaranče a citróny.
„Prepáčte, je to moja vina. Bol som zaujatý mobilným telefónom, vôbec som si vás nevšimol a...“ - zastavil sa uprostred vety.
To sa už pozeral do jej tváre. Áno, bolo to dievča sladké ako cukrík. Kráska s dlhými, zvlnenými, čiernymi vlasmi a mandľovými očami.
„... a bola by veľká škoda nevšimnúť si ťa.“ - pokračoval ďalej keď zistil, že je to dievča, zrejme mladšie ako on.
Krásna neznáma sa pousmiala a chcela sa zohnúť, aby pozbierala nákup váľajúci sa po dlažbe. Nerátala však s tým, že to isté sa chystá spraviť aj Filip. Samozrejme, že sa tresli čelom, až to priam zazvonilo.
„Do šľaka. Keď sa raz darí, tak sa darí. Sorry, nebolí to?“ - spytoval sa Filip zbierajúc pomaranče a citróny do igelitovej tašky.
„To je v pohode. Snáď to rozchodím.“ - žartovalo dievča.
Filip držal tašku s nákupom a len tak, aby reč nestála sa spýtal:
„A čo škola? Ulievaš sa?“
„Ale nie. Práve idem od lekára. Mám chrípku.“ -   odpovedalo dievča.
„Tak preto tie citrusy. A teraz ťa bude ešte aj čelo bolieť. Prepáč. Mrzí ma to. Ale odčiním to. Pomôžem ti s tými taškami a odprevadím ťa.“ -  Filip zobral aj druhú tašku a spýtal sa:
„Ktorým smerom? Bývaš ďaleko?“
„To naozaj nemusíš. Bývam tu neďaleko v paneláku.“ - povedalo dievča a milo sa usmialo.
„Veď to predsa musím voľajako vyžehliť. No nie?“ -  nedal sa odhovoriť Filip.
Kráčali teda spolu. Rozprávali sa o všetkom možnom a usmievali sa jeden na druhého. Filip uvažoval nad tým, že sa mu to dievča celkom pozdávalo.Bola pekná, zábavná aj napriek tomu, že ju morila chrípka. Bol to presne ten typ baby, aký sa mu páčil. Zaujímavá tvár a dlhé, tmavé vlasy... Zastavili sa pred panelákom.
„No, Bože... Ja nemám kľúče. Snáď je mama ešte doma.“ -  dievča podišlo k menovkám a stlačilo zvonček s nápisom: rod. Hanákovska
„Prosím.“ - ozval sa ženský hlas.
„To som ja mami. Zabudla som si kľúče.“ - povedalo dievča nakloniac sa k mikrofónu.
„Laura, ty si raz aj hlavu zabudneš. No, poď hore.“ -  zúfalo odpovedala jej matka.
Ozval sa bzučiak a Laura otvorila dvere. Pridržiavala ich nohou a rozpačito sa usmiala.
„Ja už pôjdem.“ - odvetila a natiahla ruky za taškami.
„Á... samozrejme. Nech sa páči. A ešte raz sa ospravedlňujem.“ -  povedal Filip, podávajúc jej tašky a pridržiavajúc jej dvere.
Potom ešte strčil hlavu do dverí a zvolal:
„Ja som Filip. Prepáč, ak môžeš.“
Laura sa otočila, usmiala sa a zmizla vo výťahu. Filip kráčal späť do mesta a uvažoval nad tým, že občas sa darí aj napriek tomu, že sa nedarí. To je baba. Poznám jej meno, priezvisko, viem kde býva... No, nie je to super? Páči sa mi. Smerujem domov. Bývam v dvojizbovom byte, za ktorý vďačím svojmu tatkovi. Ten sa pochlapil a odovzdal mi kľúče od bytu k mojim osemnástym narodeninám. Vraj v ich rodine to vždy tak bolo, že na prahu dospelosti sa opúšťalo rodné hniezdo a každý si budoval svoj vlastný život. Nebol som síce spočiatku veľmi nadšený, ale neskôr som bol rád, že ten byt mám. Medzi mojimi rodičmi to už dávnejšie škrípalo a krátko po mojej osemnástke sa rozviedli. Ani nemusíte hádať dôvod... Otec bol neskutočný záletník a získal každú, ktorú chcel... Mama mu to istý čas tolerovala, no napokon to vzdala a rezignovala. Teraz žije sama a všetok svoj čas, energiu a silu venuje práci v štátnej správe, stále čakajúc na tú svoju lásku... Raz možno príde krásny princ na bielom koni...No a otec? To je kapitola sama o sebe. Momentálne žije s prsnatou žubrienkou. Áno, je mladšia ako ja a vôbec netúžim volať ju mama. Otcom asi lomcuje druhá puberta, ktorá vraj prichádza na mužov po štyridsiatke. Ako len môže byť niekto taký hlupák. Je to iba ďalšia potvora, ktorá bude z neho žmýkať peniaze, potom ho odkopne ako handru a zmizne ako gáfor. Sorry. Je to môj otec, nechápem však ako môže byť taký somár. No to je tak, keď niekto rozmýšľa niečím iným ako hlavou...A ak tým rozmýšľa celý život, potom sú akékoľvek slová zbytočné...Filip odomkol dvere svojho bytu a hodil sa na posteľ. Mal ešte chvíľu čas, tak si zapol CD prehrávač a len tak leňošil. Tento týždeň začínal až od jedenástej, takže mal ešte chvíľku. Do kaviarne kde pracoval ako čašník, to bolo len zopár ulíc. Táto práca ho voľajako zvlášť nenapĺňala, ale niečím sa živiť predsa musel. Pravdu povediac, bol tam hlavne kvôli svojmu zovňajšku.Dámy sa rozplývali pohľadom na fešného, urasteného čašníka a nešetrili na prepitnom. Toto bol asi jediný dôvod, pre ktorý tam zotrvával... Áno, súhlasil s tým, že to nebolo veľmi pekné, ale bolo to tak... Žiť sa musí a peniaze boli k životu potrebné...Majiteľ kaviarne bol Filipom nadšený. Odkedy tu tento chalan začal pracovať, výrazne mu stúpla návštevnosť. Časom mu zvýšil plat. Samozrejme v tichosti, aby o tom ostatní nevedeli a všetko, čo získal ako prepitné mu ponechával. Bolo to výhodné pre obe strany. Filip si zarobil bokom a majiteľ profitoval z vyššej návštevnosti. Filip so svojim výzorom mohol mať babu, ktorú chcel... Rovnako ako jeho otec... Filip však hľadal lásku, nie sex... Bol úplne iný ako jeho tatko, ktorý potreboval iba sex. Vysoký, štíhly, svetlovlasý chalan za barovým pultom sa naklonil k ťažkému závesu, ktorý oddeľoval príručný sklad od barového priestoru a zvolal:
„Filip, máš obsadenú dvojku.“
„Áno Lukáš. Idem.“ - ozval sa hlas za závesom, ktorý sa vzápätí odhrnul a pred ním sa objavil Filip v bielej košeli, ktorá obopínala jeho svalnaté ramená a výrazne kopírovala zdatnú hruď.
Bordová kravata elegantne dotvárala jeho celkový švihácky vzhľad. Vošiel si rukou do vlasov, ktoré mu padli do čela, pohodil ich dozadu a chvíľu pridržal. Tento pohyb spôsobil, že sa mu napol biceps ľavej ruky a obopol rukáv košele takmer na prasknutie. V druhej ruke držal škatuľu s hnedým trstinovým cukrom, ktorý sa práve minul a to bol ten dôvod, prečo sa prehraboval v sklade medzi policami.
„Norika, pozri sa. To je on. Ten nežný krásavec za barovým pultom.“ - prehovorila jedna z dvoch žien sediacich za stolom.
„Bože, Žužu. Ten ti je krásny.“ - jasala tá druhá.
Filip položil škatuľu s cukrom pod pult a hodil pohľad na dvojku. Sedeli tam dve tridsaťpäťky. Jednu z nich tu už párkrát zazrel a tá druhá bola nová.
„Žužu a čo ak sem nepríde a obslúži nás niekto iný?“ -  uvažovala Norika.
„Prosím ťa Norika. Majú podelené rajóny a tento stôl patrí jemu. To už mám zistené.“ - ozvala sa Žužu.
Filip zobral z pultu malý blok s papiermi a zamieril k stolu.
„Dobrý deň, milé dámy. Čo vám prinesiem?“ -  oslovil ich usmiaty Filip a hodil svojimi zelenými očami raz po jednej a raz po druhej.
„Dáme si veľké presso s mliekom. Dvakrát, prosím.“ - odvetila tá, ktorú tu už párkrát videl.
„Áno dámy. Hneď som opäť pri vás.“ -  povedal Filip.
Mierne sa uklonil a pobral sa rýchlym krokom k baru.
„No a teraz sleduj Norika. To si nemôžeš nechať ujsť. Pozri ako sa mu nádherne pohojdáva tá jeho malá, pevná ritka.“ - upozorňovala Žužu.
Filipove čierne nohavice obopínali pevné stehná a zvýrazňovali jeho vypracované pozadie.
„Žužu. Tak za tak krásnou ritkou by som išla aj na kraj sveta.“ - takmer sa rozplývala Norika.
Filip sa oprel o barový pult a zvolal:
„Dvakrát veľké presso s mliekom na dvojku.“
„No vidíš, Norika. Vravela som ti, že neoľutuješ.“
„Bože, Žužu. To ti je ale kus.“
Filip doniesol presso a elegantne ho položil pred obe ženy so slovami:
„Nech sa páči dámy. Vaše presso s mliekom.“ - na tvári sa mu objavil rozkošný úsmev.
Ten ovládal dokonale. A už aj kráčal k ďalšiemu stolu. Keď sa opäť objavil za barovým pultom, Lukáš mu vravel:
„Filip, tie dve paničky ťa neskutočne žerú...“
„Myslíš?“ - váhal naoko Filip.
Vedel však veľmi dobre, že to bolo presne tak . Tie dve ihneď prekukol.
„Ti hovorím, Filip. Sledovali tvoj zadok pohľadom, ktorý prenikal hádam až pod tvoje boxerky.“
„A ako vieš, že mám boxerky?“ - žartoval usmievajúci sa Filip.
„No ako by som mal vedieť. Iba hádam. Ručím ti však, že ak sa ešte párkrát popred nich prejdeš a ponúkneš im svoj zadok na obdiv, tak ich máš a sú tvoje.“ - dušoval sa Lukáš.
„Tak dobre. Nech majú radosť.“ - usmieval sa Filip a prechádzal sa sem a tam.
Raz k boxu s nápojmi, naspäť ku vitríne so zákuskami a opäť k baru... Všimol si, že paničky dopili presso. Šálky stáli bokom a boli prázdne. Prišiel k ich stolu a usmievajúc sa najkrajšie ako len vedel sa spýtal:
„Dámy, prinesiem ešte niečo?“
„Buďte taký dobrý, dáme si ešte tiramisu. Dvakrát prosím.“ - ozvala sa jedna z nich, tá ktorú tu už niekoľkokrát videl.
„Hneď to bude dámy.“ - zvrtol sa a usmievajúc kráčal k baru.
Zobral dezertné taniere a vidličky na koláč.
„Filip, ideš. Žerú ťa, žerú...“ - vravel mu cez zuby Lukáš.
Bolo to jasnejšie ako slnko na letnej oblohe. Filip to vedel. Teraz si vybrali tiramisu, ktoré je úplne na dne otočnej vitríny. Samozrejme, že sa bude musieť trochu predkloniť, aby tam dočiahol. No a napnú sa mu nohavice a dokonale obopnú jeho zadok. Práve o to tým dvom išlo... No dobre, tak nech teda vidia to, čo chcú vidieť. Pomyslel si Filip a v duchu sa uškŕňal.
„Nech sa páči, dámy. Vaše tiramisu.“ - položil pred každú tanierik s kockou zákuska, ktorý ešte prizdobil šľahačkou v spreji a čokoládovými hoblinami.
Kráčal k baru, potláčajúc úsmev a sledujúc Lukáša.
„Filip, dvojka bude platiť.“ - oznámil mu po chvíli Lukáš.
Zobral teda účet z pokladne a pristúpil k stolu. Vyslovil sumu a zostal milo prekvapený, keď ju usmievajúca sa panička, tá ktorú tu už videl, zaokrúhlila na sumu, s akou vôbec nepočítal.
„Ďakujem dámy. Dúfam, že ste sa u nás cítili príjemne a verím, že k nám zavítate aj nabudúce.“ -  lúčil sa s nimi Filip, rozkošne sa usmievajúc.
„Ak sa o nás postará takýto fešák, tak určite prídeme.“ -  flirtovali s ním obe paničky.
„Veľmi rád, milé dámy. Prajem vám príjemný deň a dovidenia.“ -  rozlúčil sa a odišiel za barový pult.
„Vravel som ti. Tie dve tu dnes boli hlavne kvôli tebe a tá káva bola úplne nepodstatná. Boli štedré, že sa nemýlim?“ -  utrúsil Lukáš.
„To teda boli.“ - poznamenal Filip.
„Toto som ti tuším ešte nespomínal.“ - začal veľmi vážne Lukáš.
Filip tušil, čo bude nasledovať. Poznal svojho kolegu veľmi dobre. Stále, keď takto vážne začínal, končil so smiechom až sa za brucho chytal a s ním aj všetci, čo sa nachádzali v jeho blízkosti.
„Raz som si dal na obed fazuľu. No a to som nemal robiť. Ti poviem,...“ - začal s príbehom Lukáš.
„No a čo sa stalo?“ - zaujímal sa Filip.
„Vieš, potom som prdel ako stará kobyla, keď sa nažrala mokrej trávy. Moje črevá išlo takmer roztrhnúť od toľkých plynov a ja somár som si myslel, že to bude taký obyčajný neutrálny prd. No a ono sa ti z toho vykľul taký tichman zákerný, že keby som si uľavil v kurníku, tak by od toľkého smradu aj sliepky z bidiel popadali. Bol to totálny trapas. No a vieš aké z toho plynie poučenie? Nikdy si nedávaj na obed fazuľu, čo ak budeš mať večer rande.“
„Lukáš, nechaj to prosím ťa na niekedy inokedy. Dobre?“ - sotva dokázal vysloviť Filip, zadúšajúci sa od smiechu a miznúci za ťažkým závesom v príručnom sklade.
Lukáš tam strčil hlavu a našiel Filipa s červenými očami a rukou na ústach, ako sa márne snažil potlačiť výbuch smiechu.
„Ale to nie je vtip Filip. To sa mi naozaj prihodilo, a nepýtaj sa ako sa tá baba tvárila. Nechci to prosím ťa vedieť. Dobre?“
Filipa zachvátil ďalší nával smiechu a veľa nechýbalo, že sa takmer nezdržal a vybuchol. Len mávol rukou, aby Lukáš odpálil do baru, pričom mu vytlačil hlavu spoza závesu. Mal rád služby s Lukášom a to z jediného dôvodu. Bola s ním neskutočná zábava a človek naozaj ani len netušil, akú hovadinu v najbližšej chvíli opäť zapotí. A Lukáš ich potil skutočne intenzívne.
„No a to ti je nič oproti tomu, čo sa mi stalo pred niekoľkými rokmi. To som si tiež myslel, že si len tak prdnem. No...? A posral som sa. Si predstav. Normálne som sa ti posral.“ -  vykopol to zo seba Lukáš ako futbalovú loptu, keď opäť strčil hlavu za záves.

„Dosť už, Lukáš. Prosím ťa ušetrí ma detailov. Dobre? Naozaj stačilo. Ja už nemôžem...“ -  rehotal sa Filip s utierkou pritlačenou na ústach a očami zvlhnutými od sĺz.

KAPITOLA 2.

Dnes si Filip vymenil zmenu. Vyšiel v ústrety svojej kolegyni, ktorá ho o to požiadala a vlastne mu to prišlo vhod. Uplynul už týždeň odkedy stretol Lauru a usúdil, že už by mohla byť zdravá a zrejme už chodila do školy. Rozhodol sa ráno vystriehnuť, kde Laura študovala a potom ju počkať pred školou. No a ďalej sa uvidí, ako sa situácia vyvinie. Ráno si schoval vlasy pod šiltovku, ktorú si stiahol hlbšie do čela a oči zamaskoval tmavými okuliarmi. Obliekol si voľné tričko, ľahkú nepremokavú bundu a široké nohavice. Vyzeral úplne ako niekto iný. Hádam by ho ani vlastná mať nespoznala.Už pred siedmou sa motal v blízkosti paneláku a pozorne sledoval vchod. Potom ju zbadal. Áno, bola to Laura. Rovnako pekná ako vtedy pred fitnes centrom.Kráčala smerom do centra. Prešla na druhú ulicu a zostala stáť na zastávke električky. Bola ranná špička, takže tu bolo množstvo cestujúcich a hlavne školákov.To Filipovi vyhovovalo, pretože sa medzi nimi ľahko stratil. Na zastávku sa s hrmotom dotrepala električka a Laura nastúpila cez predné dvere. Filip rýchlo zamieril k zadným dverám a nastúpil aj on. Električka bola preplnená, takže vôbec nehrozilo, že by ho Laura zbadala a spoznala. Minuli niekoľko zastávok a na ďalšej Laura vystúpila. Filip chvíľu vyčkal a tesne pred uzatvorením dverí rýchlo vystúpil a vybral sa opačným smerom. Zamiešal sa do davu a sledoval pohľadom Lauru. Tá zamierila k budove Obchodnej akadémie. Filip kráčal v bezpečnej vzdialenosti rovnakým smerom. Chcel mať istotu. Laura vošla do budovy.
„Yes. Tak to by sme mali. Teraz naspäť domov.“ -    zašepkal len tak pre seba a smeroval na zastávku električky.
Nasledujúce dni potiahol Filip dve dlhé zmeny, aby mu zostali dve krátke a tak mohol počkať Lauru pred školou.Sedel na lavičke, z ktorej mal dobrý výhľad na neďaleký vchod. V ušiach mal slúchadlá a počúval hudbu, pričom nespúšťal oči z vchodu do budovy školy. Spozornel, pretože sa vo dverách začali objavovať študenti. Odrazu sa tam motalo množstvo dievčat a chalanov. Lauru však medzi nimi nevidel. Možno ju v tej tlačenici prehliadol... To hádam nie. Priestor pred vchodom sa pomaly vyprázdňoval a dvere zostávali zatvorené. Nikto viac nevychádzal...Filip vybral mobil a hľadal číslo taxislužby. Teraz mu zostávalo jediné riešenie. Odviesť sa a počkať pred panelákom, v ktorom Laura bývala. Zrazu však spozornel. Dvere sa otvorili a objavili sa tri baby. Sláva... Jedna z nich, tá uprostred, bola Laura. Filip vybral slúchadlá z uší a nechal ich voľne padnúť na svoju hruď. Narýchlo si prehrabol rukou vlasy a vykročil im oproti.
„Bože, baby. Ja sa asi... To je on. To je Filip. Ten chalan, čo som vám o ňom rozprávala. Tuším sa mi roztriasli kolená. Baby on ide k nám...“ -   Laura takmer chytala amok.
„Ty brďo. To je postava.“ - poznamenala jedna.
„Aký nežnučký krásavček. Laura ani netušíš, ako ti závidím.“ - utrúsila druhá.
Filip bol už takmer pri nich a rozkošne sa usmieval, nespúšťajúc svoj zrak z Laury.
„Ahoj Laura. Čaute baby.“ - pozdravil, pričom hodil svojimi zelenými očami po jednom a hneď zas po druhom dievčati.
„Ahoj.“ - odzdravili obe takmer súčasne a pohľadom hltali jeho fešácku tvár.
Obe dievčatá pochopili, že momentálne sú tu navyše.
„Tak sa maj Laura.“ - povedala jedna.
„Čauko Laura.“ - lúčila sa druhá.
Filip a Laura zostali sami.
„Môžem?“ - spýtal sa Filip, naťahujúc ruku za Lauriným vakom.
Ani nečakal na odpoveď a už aj ho prehodil cez svoje rameno.
„Tak čo? Chrípka sa zľakla a ušla?“ - zažartoval.
„Neviem či sa zľakla, ale už si asi našla inú obeť.“ -  zaštebotala Laura.
„Mala si niekam namierené? Alebo niekam zájdeme? Na colu, kávu, čaj alebo niečo iné?“ - sondoval Filip.
„Nemala som nič konkrétne v pláne. V podstate som išla domov, ale čaj by som si dala celkom rada.“ - nechala sa prehovoriť Laura.
Kráčali k zastávke a odviezli sa do centra. Filip vybral dobrú kaviareň, veď sa predsa vyznal a keď sa usadili, spýtal sa:
„Môže byť zelený, či máš azda nejaký obľúbený?“
„Mám rada zelený jazmínový, len neviem či ho majú v ponuke.“ - odpovedala a mierne zvraštila obrvy.
„Majú. Nemaj obavy.“ - s istotou odpovedal Filip.
„Ty sa voľajako vyznáš. Nie?“ - prekvapene zareagovala Laura.
„Tak trochu. Pracujem v rovnakej oblasti.“ - utrúsil Filip.
Objavil sa čašník a Filip objednal pre oboch zelený jazmínový. Rozprávali sa a po chvíli už mali čaj pred sebou.
„Kde to vlastne pracuješ? Teda, ak sa smiem spýtať.“ -  ozvala sa.
„Som čašníkom v Caffe Luna.“ - odpovedal Filip, pričom vystrúhal na tvári grimasu.
„Prečo sa tak tváriš? Veď to nie je zlý džob. Či azda áno?“ - nechápala ten úškľabok Laura.
„No, finančne to nie je zlé, ale akosi ma táto práca nenapĺňa.“ - priznával Filip.
Rozprávali sa o možnom aj nemožnom. Prebrali mnohé témy a bolo im spolu fajn. Medzitým si ešte niečo doobjednali, keď zrazu Laura poznamenala:
„Do kelu a do kapusty... To je už toľko hodín? Mama má pravdu. Raz skutočne niekde aj hlavu zabudnem. Mám o osemnástej hodinu. Mama bude zúriť. Veď tie hodiny predsa platí ona.“
Filip nezaváhal, vybral mobil a zavolal taxislužbu.
„To stíhaš. Čo je to za hodinu a kde ju máš?“ - zisťoval Filip.
„A nebudeš sa mi smiať?“ - váhala Laura.
„Prečo by som sa mal...“ - nechápal Filip.
„No, ja chodím na hodiny spoločenského tanca.“ -  konečne zo seba dostala Laura a zháčila sa.
Filip sa celý natešený usmial, zhlboka sa nadýchol, no v poslednej chvíli sa zarazil a povedal:
„ Veď tanec je predsa super, tak prečo tie okolky?“
„No, prečo. Prečo? Veď mám čochvíľa osemnásť a navštevujem hodiny tanca. Nie je to tak trochu od veci?“ - odpovedala mu.
„Vôbec nie. Určite tam chodia aj oveľa starší ako ty. A vôbec to nie je o veku... Veď predsa tanec je úžasný a vek vôbec nie je dôležitý.“ - posmeľoval ju Filip.
Pôvodne sa chcel k niečomu priznať, ale v poslednej chvíli si to rozmyslel a ponechal si to zatiaľ iba pre seba. Zaplatil pri bare a už aj boli vonku, kde ich už čakal taxík. Filip oznámil ulicu a auto vyrazilo vpred.
„A čo máš radšej? Štandard alebo latino?“ - vyzvedal.
„Jasné, že latino.“ - usmiala sa.
„Predpokladal som to.“ -  len tak utrúsil Filip a potmehúdsky sa usmieval.
Boli na mieste. Filip oznámil vodičovi, aby chvíľočku počkal. Obaja vystúpili a Filip poznamenal:
„ Bolo mi s tebou fajn. Veľmi rád by som na teba počkal, kým skončíš. Bohužiaľ musím do práce. Ale ak nemáš nič proti tomu, tak ťa zajtra opäť počkám pred školou. Môžem?“
„Samozrejme, že môžeš. Si super chalan. Kamošky mi môžu len závidieť.“ -  odpovedala Laura, čím dala jednoznačne najavo, že bude aj ďalšie rande.
Filip sa rozlúčil. Chytil ju za ruky a zapozeral sa do jej mandľových očí. Nechcel to uponáhľať, ba ani pokaziť, tak zostal iba pri tom. Nastúpil, zamával jej a poslal vzdušný bozk. Auto odfrčalo. Laura celá natešená zakrepčila nohami a rýchlo sa ponáhľala na hodinu tanca...Na druhý deň ju opäť čakal pred školou, tak ako to sľúbil. Laura sa objavila v sprievode tých istých dievčat ako včera. Zostal sedieť na lavičke, zdvihol ruku a zamával im na pozdrav. Došli k nemu a zastavili sa.
„Ahojte baby.“ - pozdravil Filip a vstal z lavičky.
„Laura, nepredstavíš nás?“ - navrhla jedna z kamošiek.
„Samozrejme, veď sa nepoznáte. To je Aneta.“ -  predstavila Laura jednu z nich.
„A to je Monika.“ - ukázala rukou na druhé dievča.
„No, baby a to je Filip.“ - dokončila predstavovanie Laura, zľahka sa dotkla Filipovho svalnatého ramena a zapozerala sa do jeho zelených očí.
Ten rozdával úsmev na všetky strany. Jeho šibalské oči požmurkávali po všetkých troch dievčatách, no napokon svojim pohľadom zakotvil na Laure. Jej rozžiarená tvár na neho pôsobila rovnako ako sladký nektár na včely. Priťahovala ho. A priťahovala ho nesmierne...Stále som Lauru takto čakával pred školou, keď som mal krátke zmeny. Potom sme sa prechádzali, rozprávali, posedeli si na lavičke, či v kaviarni. Niekedy sami dvaja a inokedy spoločne všetci štyria, myslím tým jej kamošky, Anetu a Moniku. Dievčatá sú vskutku veselá kopa, ktorá svojim smiechom dokáže nakaziť hádam všetkých naokolo. Potom pribudlo kino. Neskôr nesmelé dotyky a prvé bozky. Bolo to pre mňa niečo nové a nesmierne krásne... Zamiloval som sa. Uvažoval som nad tým, že Laura bude mať čoskoro osemnásť, tak som nenápadne sondoval u jej priateliek a zisťoval kedy má narodeniny. Spracoval som ich rečami tak dokonale, že ani samé nevedeli, ako mi to prezradili. Chystal som pre Lauru prekvapenie. Bude to taká malá súkromná oslava vo dvojici... Ale nie je to práve to, čo vám teraz chodí po rozume. To nie. No už čoskoro sa to dozviete. Blížil sa víkend. Filip už mal všetko zariadené a vybavené. V piatok večer sa konala v klube súťaž juniorov v spoločenských tancoch, spojená s prehliadkou vystúpenia profesionálnych tanečníkov. Práve na túto akciu pozval Filip Lauru, ktorá bola síce spočiatku prekvapená, avšak veľmi rýchlo súhlasne prikývla. Bolo asi osemnásť hodín a tridsať minút, keď Filip stlačil zvonček s menovkou: rod. Hanákovska
„Prosím.“ - ozval sa príjemný hlas.
„Dobrý... To som ja Filip, pani Hanákovska.“ - oznámil do mikrofónu.
„Ahoj Filip. Poď hore.“ - pozvala ho ďalej.
Ozval sa bzučiak. Filip otvoril dvere a rozbehol sa k výťahu. Vyviezol sa na šieste poschodie a vystúpil. Výťahové dvere sa zatvorili. Práve sa chystal zaklopať, keď sa dvere otvorili a stála v nich Laurina mama.
„Poď ďalej Filip. Laura je už hotová.“ - oznamovala mu.
„Pozdravujem, pani Hanákovská. Ak je už Laura nachystaná, tak hádam ďalej ani nemusím a...“ - zastavil sa uprostred vety.
Vo dverách stála Laura.
„Fúú. V tých šatách vyzeráš úžasne.“ - obdivoval ju okúzlený Filip, pričom sa Laura máličko začervenala.
Pohotová matka rýchlo zachraňovala situáciu a riekla: „No, Filip. Pozerám, že ty si tiež ako z módneho časopisu.“
Filip sa iba pousmial a stále sa kochal pohľadom na Lauru.
„Filip, dúfam...“ - začala Laurina matka a prosebne na neho pozrela.
„Samozrejme. Vrátim vám ju v poriadku. Nemusíte mať obavy, pani Hanákovská.“ - odpovedal Filip usudzujúc, že práve toto mala na mysli.
„Spolieham sa na teba Filip. Dúfam len, že nesklameš moju dôveru. Prajem vám príjemnú zábavu. Choďte už, aby ste nezmeškali. Včasný príchod je výsadou kráľov.“ -rozlúčila sa a zamávala im.
Auto taxislužby ich už čakalo a odviezlo rovno pred klub... Bolo tam super. Natešená Laura sledovala súťaž. Mladí sa snažili a ich snaha bola odmeňovaná potleskom. V prestávkach medzi súťažnými kolami všetkých prítomných okúzľovali svojim majstrovským umením profesionálni tanečníci, ktorých Laura sledovala s nesmiernym obdivom v očiach. Bola šťastná, že mohla vnímať toto úžasné majstrovstvo na živo z bezprostrednej blízkosti a nasávať atmosféru, ktorá tu vládla a všetkých dookola pohlcovala. No a Filip bol nesmierne šťastný, že Laura bola šťastná. Bože, tá láska... Súťaž sa skončila.
„Škoda, že je koniec. Bolo to krásne a som ti nesmierne vďačná, že si ma sem pozval. Ďakujem Filip.“ - dostala zo seba natešená Laura a okamžite ovlažila bozkom jeho horúce pery.
„Laura, dnešný deň sa ešte nekončí. Veď noc je ešte mladá... Poď, ideme.“ - ponúkol jej ruku a spoločne smerovali k východu.
Vonku stálo množstvo taxíkov a vodiči sa takmer pretekali v získavaní klientov, takže nebolo vôbec ťažké si jedno z vozidiel vybrať a nasadnúť doň.
„Amadeus.“ - povedal Filip vodičovi.
„Kam ma to berieš?“ - zaujímala sa prekvapená Laura.
„To už čoskoro zistíš.“ - záhadne jej odpovedal.
Vozidlo zastavilo. Vystúpili pred vchodom do budovy, nad ktorým žiaril každú chvíľu inou farbou honosný nápis: AMADEUS.      Laura si všimla text na dverách. Stálo tam: Dnes večer super retro show.
„Je to fajn podnik a dnes sa tu tancuje.“ - oznámil Filip.
Laura sa nestihla ani spamätať a už ju ťahal dovnútra.
„Filip... v týchto šatách?“ - položila mu otázku.
„Nič sa neboj. Veď je to predsa retro. Myslím, že sem celkom zapadneme.“ - skonštatoval Filip.
Boli dnu. Retro zrejme malo úspech, o čom svedčilo množstvo ľudí, ktorí sa tu zišli. Staršie ročníky, páry v strednom veku a pomerne veľký počet mladších dvojíc, zvŕtajúcich sa na tanečnom parkete. Laura zostala stáť a s prekvapením všetko sledovala.
„Tak, čo? Páči sa?“ - spytoval sa Filip a ukázal rukou do sály.
„Filip, je to super.“ - usmiala sa.
„Posadíme sa niekam? Musím to predýchať. Dnešný večer je plný prekvapení.“ - rozplývala sa Laura.
„Tam je náš stôl.“ - ukázal k masívnemu stĺpu blízko baru.
Posadili sa a Laura sa pomaly spamätávala z prekvapenia. Filip ju sledoval a tešilo ho, že vyvolal v jej srdci pocity radosti. Opäť zaznela hudba a ozval sa hlas:
„DJ Tonno vás pozýva na parket a na začiatok si pustíme niečo pomalšie, aby sa chytili aj dvojice v tých najkrajších rokoch...“ - zazneli tóny romantickej skladby, ktorú preslávil film Hriešny tanec.
Alebo to bolo naopak? Ale, veď to bolo úplne jedno. Dôležité bolo, že sa ľudia bavili.
„Slečna, smiem vás požiadať o tanec?“ - spýtal sa Filip, pričom sa jemne uklonil, ako nezabudnuteľné postavy v starých, čiernobielych filmoch a ponúkol jej svoje rameno.
Laura vstala, zavesila sa do ponúknutého ramena a nechala sa viesť...Odtancovali ešte zopár tancov, keď prekvapená Laura poznamenala:
„ Filip, vieš o tom, že si perfektný tanečník? Kde si sa to naučil?“
„To je na dlhé rozprávanie a teraz nás čaká niečo iné.“ - záhadne jej oznamoval.
Filip zdvihol ruku vysoko nad hlavu. Keďže mixážny pult bol úplne blízko, Laura si myslela, že sa pozdravil s DJ Tonnom, veď sa predsa mohli poznať. Že to nebol pozdrav, pochopila už po krátkej chvíli, keď zazneli tóny novej skladby. Laura sa neveriacky pozrela na Filipa. Ten sa na ňu iba roztopašne usmieval.
„To je predsa...“ - začala Laura.
„Áno. Je to rumba. Tvoj najobľúbenejší tanec. Tak a teraz sa predveď. Ukáž všetkým, čo je v tebe Laura.“ -  dohovoril Filip a krokom skúseného tanečníka sa od nej vzdialil a otočil sa jej chrbtom.
Laura už začínala tušiť, že tento tanec bude patriť iba im dvom...Vzápätí sa k nej Filip otočil tvárou a ona zbadala pohľad striehnucej šelmy. Zdvihol ruky vysoko nad hlavu a rýchlo ich spustil k telu, pričom sa neuveriteľne rýchlo otočil okolo vlastnej osi a zostal stáť mierne rozkročený s rukami nad hlavou. Teraz už vedela, že má pred sebou naozaj skúseného tanečníka.Filip sa k nej blížil tanečným krokom, s takým úžasným pohybom panvy, že takmer zabudla zatvoriť ústa a len zízala, ako sa k nej pomaly približoval. Chytil ju za ruku, druhou ju objal v páse, pritiahol k sebe a zapozeral sa jej do očí pohľadom, ktorý by hádam dokázal roztopiť v sekunde kocky ľadu v pohári.
„Tak čo? Chceš tu len takto stáť? Tak poď, nech všetci padnú na zadok. Videl som ťa tancovať na hodine a bola si fakticky dobrá...“ - nečakal na odpoveď a rukou, ktorou ju pridržiaval v páse ju silno pritlačil k sebe.
Pevne uchopil jej druhú ruku a vztýčil ju vysoko nad hlavu. Vzápätí ju prinútil prehnúť sa dozadu, pričom sa na jej telo takmer prilepil a vrchnou časťou tela urobili elegantný oblúk.Hneď sa zase on zaklonil a stiahol ju na seba. Takto pôsobivo to zopakovali ešte dvakrát v úžasnej rýchlosti. To sa už Laura uvoľnila, nechala sa unášať tónmi prekrásnej skladby a viesť sa Filipovými mocnými ramenami. Ich tanec bol veľmi pôsobivý, nesmierne ladný a čoraz viac zvýrazňovaný vnútornými pocitmi, odzrkadľujúcimi sa v ich tvárach. Ľudia, ktorí doteraz tancovali sa postupne presúvali k okrajom tanečného parketu a vytvárali tak voľný priestor pre úžasne tancujúci mladý pár. Po chvíli už všetci postávali dookola a so záujmom sledovali túto dvojicu, jej nesmierne pôsobivé tanečné kroky.Filip a Laura tancovali spoločne, aj samostatne. Vtedy predvádzal každý z nich svoje vlastné tanečné kreácie. Na túto mladú dvojicu bol skutočne nádherný pohľad. Mladosť, krása, elegancia a pompéznosť s akou sa predvádzali, všetkých naokolo chytala za srdce a vyvolávala príjemné pocity na duši. Blížilo sa finále. To už vedeli obaja tanečníci, pretože poznali túto skladbu veľmi dobre. Posledné tóny a záver.Laura zostala stáť s mierne rozkročenými nohami a s rukami nad hlavou. Filip sa počas posledných tónov rozbehol smerom od nej. Vzápätí sa zarazil. Obrátil sa. Rozbehol sa späť. Hodil sa na kolená a na vyleštenej podlahe sa zastavil až pri Lauriných nohách. Veľmi pôsobivé. Hudba utíchla. Chvíľka úplného ticha sa vzápätí zmenila na burácajúci potlesk. Filip zdvihol hlavu. Zostal kľačiac na kolenách a v tomto aplauze len pomaly pohyboval perami, pozerajúc sa Laure do očí. Tá čítala z jeho pier: - I love you!                                          Bola nesmierne šťastná. Oblapila Filipove svalnaté ramená a očami mu naznačila, aby vstal. Pomaly sa zdvíhal z kolien. Laura vošla prstami do jeho vlasov a pobozkala mu pery.
„Ďakujem Filip. Bolo to úžasné.“ - pošepla mu do ucha.
Odchádzali z tanečného parketu za neutíchajúceho potlesku, držiac sa za ruky, obaja šťastní... Posadili sa a Laura sa zhlboka nadýchla, chystajúc sa prehovoriť.Filip však zdvihol ruku a priložil svoj ukazovák k perám, čím jej naznačil, aby chvíľku vyčkala. Videl, že sa k ich stolu blížil čašník s podnosom, na ktorom pózovala maličká, okrúhla tortička s obrovským marcipánovým srdcom uprostred. Čašník položil tortu s podnosom na stôl a s úsmevom opäť odišiel.Laura sa pozerala do Filipových žiariacich očí a razom pochopila. Bolo pár minút po polnoci, takže načasované to bolo priam dokonale... Áno, dnes mala narodeniny. Filip sa usmial a prehovoril:
„Všetko najlepšie, Laura...“ - chcel pokračovať, avšak Laura priložila ukazovák k svojim perám, tak sa odmlčal.
Z očí jej vyhŕkli slzy. Nedokázala však prehovoriť, pretože jej to kŕčovito stiahnuté hrdlo nedovolilo. Vytvorila sa v ňom akási hrča a nechcela za žiadnu cenu povoliť... A tak len pomaly pohybovala perami, z ktorých Filip čítal:
„Ďakujem...“
Laura ešte hodnú chvíľu nebola schopná slova a tak len držala Filipa za ruku a tíško vzlykala od nesmiernej radosti. Filip si presadol k nej, veď na dvoj kresle bolo dostatok miesta a vyslovil veľmi jednoduchú, avšak nesmierne krásnu vetu:
„Milujem ťa Laura.“
Hodila sa mu okolo krku a pošepla:
„Ach, Filip...“ - rozvzlykala sa s hlavou na jeho ramene.
Filipova tvár sa takmer stratila v jej dlhých vlasoch,po ktorých ju nežne hladil a vdychoval ich vôňu.Po chvíli vzlykanie ustalo, Laura sa upokojila a zapozerala sa do Filipových zelených očí.
„Filip... Urobil si mi obrovskú radosť. Som nesmierne dojatá a musím sa ti priznať, že takéto krásne narodeniny som ešte doteraz nikdy nemala. Ďakujem ti, Filip.“
Objavil sa čašník. Priniesol im zapálenú sviečku na stôl, pred oboch položil dezertné taniere a opäť smeroval k ďalším hosťom.
„Filip, mám na teba jednu otázočku.“ - ozvala sa Laura.
„Tak sa teda pýtaj.“ - povedal Filip.
Pohodlne sa oprel, objal ju okolo ramien a zapozeral sa do jej mandľových očí.
„Zaujímalo by ma, kde si sa naučil takto fantasticky tancovať. Tú rumbu si odtancoval ako profesionál a mám pocit, že mama bude musieť ešte dlho platiť hodiny, aby som sa k tebe aspoň trochu priblížila. Neuvažoval si nad tým, aby si bol učiteľom tanca? Myslím, že si oveľa lepší ako učitelia v našej tanečnej škole. Tvoj tanec má akúsi zvláštnu iskru, ktorá mnohým tanečníkom chýba. No ty pri tanci doslova žiariš... Čo ty na to?“ -   zaujímala sa Laura.
„No, pouvažujem nad tým... A dával by som ti súkromné hodiny zadara...“ - žartoval Filip a pokračoval:
„Vieš, to bolo tak. K tomu tancovaniu som sa dostal úplne náhodou. Začnem však celkom od začiatku, aby si to správne pochopila. Moja mama si veľmi želala mať dievčatko. Potom otehotnela a lekári jej potvrdili, že to bude dievča. Mama bola nesmierne šťastná a veľmi sa na dievčatko tešila a prihovárala sa mu. No a... Narodil som sa ja... Lekári len bezradne krčili ramenami. Nuž občas aj technika sklame... Mama snívala a tešila sa aká bude z jej dievčatka úžasná tanečnica. Mama tanec skutočne milovala. A tak, keď som mal asi osem rokov, požiadal som ju, aby ma prihlásila na spoločenské tance. Bola mojím rozhodnutím nesmierne prekvapená a veľmi ju to potešilo. No a mňa tanec natoľko očaril, že som tam zostal až do svojich pätnástich... No a preto tancujem tak, ako tancujem.“

Tanečná sála sa pomaly vyprázdňovala a počet prázdnych, neobsadených stolov sa stále zvyšoval. Blížila sa záverečná. Filip požiadal účet a zavolal taxislužbu. Odišli... Obaja šťastní. Laura, že jej Filip urobil nesmiernu radosť a Filip, že je Laura šťastná, keď jej urobil radosť. Stretávali sa stále, keď im to pracovné a školské povinnosti dovoľovali.