Robert Macků

Múza za zrcadlem

Tato publikace ani žádná její část nemůže být reprodukována nebo přenášena jakýmkoli způsobem včetně mechanického, fotografického či jiného záznamu bez předchozího souhlasu autora a nakladatelství. Práva autorů jsou vyhrazená.

Robert Macků
MÚZA ZA ZRCADLEM

Vydalo nakladatelství Petrklíč s.r.o., jako svou 618. publikaci v roce 2013.

Práva autorů včetně fotografií jsou vyhrazena.

Redakční spolupráce:

Hana Vavrinčíková

Grafická úprava:

Jiří Himal

jirihimal.cz

Návrh obálky:

Jiří Himal

jirihimal.cz

Grafická úprava obálky:

Jiří Himal

jirihimal.cz

Tvorba e-knihy:

Martin Koumal

grafik-koumal.cz

© Robert Macků 2013
© Nakladatelství Petrklíč s.r.o. 2013

Nakladatelství Petrklíč s.r.o.
Pod Jarovem 18 Praha 3 130 00
tel.: 604608127
tel.: 603182483
mail: petrklic@petrklic.info
web: www.petrklic.info

Distributoři našich knih:
Pemic Ostrava
Euromedia Praha
Pavel Dobrovský Praha
NS Středokluky
Krameriova K. D.
Kosmas Horoměřice

ISBN (tištěná): 978-80-7229-518-0
ISBN (ebook-ePub): 978-80-7229-495-4
ISBN (ebook-mobi): 978-80-7229-496-1

Část 1.
PŘÍSAHA

1.

Kdyby je tehdy kdokoliv spatřil, určitě by si pomyslel, že je potkalo štěstí.

Proč?

Byla v tom láska. O mnoho let později by se ten dotyčný podíval na svůj život plný lásky a tentokrát by si pomyslel: Existuje štěstí? Neodpověděl by kladně ani záporně. A ten pohled, který onoho dne, 16. července jakéhosi roku, na jakémsi místě, nastal, byl opravdu pohledem lásky. Ale bylo v něm snad štěstí? Vítejte ve světě zdání, ve světě nerozumu, a tedy především ve světě okamžiku, pouze a pouze relativním.

Jejich oči se zahlédly, první kontakt a už nikdy neměl být zapomenut. Spojené oči předznamenávaly tolik budoucího utrpení, ale snad se také staly kořenem radosti a povznesení. Nikdo, kdo byl onoho letního dne svědkem tohoto okamžiku, ať pouze nevědomě prošel skrz linii napojených očí, která byla matkou nových životů, rodičkou lásky, opravdu nikdo z nich netušil, jaké osudové chvíle je svědkem. Možná jen jeden muž. Poklidně seděl na lavičce, hluboce oddechoval a přes kouř letité dýmky sledoval bystrým okem pohyby lidských osudů, stále připravený ukázat, kolik síly v sobě má, jakým pánem životů je. Bystré oči spatřily tento nevídaný, energií nabitý pohled, a jak už tak u znalých bývá, šibalsky se usmál a dál poklidně pokuřoval.

Co jiného by měl Romaric Linard na práci, než na šachovnici lidských osudů posouvat figurku za figurkou, aby se každá cítila jako vítěz. Byl to dobrosrdečný muž, plný velice výjimečných vlastností. Oči supím pohledem kroužily kolem, byl v nich kus anděla, amorův šíp, stezka nastoleného míru.

Celá sešlost, která se toho dne shromáždila na Romaricově zahradě, přišla blahopřát trojici oslavenců. Každý z nich byl zástupcem jedné rodiny, hromadná oslava tří famílií, které se znaly už od nepaměti a spojovaly je vřelé přátelské vztahy. Jedním z nich byl také Romaricův nevlastní synovec. Se vším příbuzenstvem a známými, kteří vyrůstali ve společných kruzích, vytvářeli nezvykle početnou společnost, na žádné z jejich oslav se nemohlo stát, aby se vzájemně znali úplně všichni.

Však kolikrát si brali hosté své známé a přátele, které chtěli představit tomu a tomu a ukázat jim, že ten a ten má stejný nos.

Romaric ten pozoruhodný cit dobře znal. Je to velká věc. Není nikdy jen hezká nebo jen škaredá, vždy v sobě však obsahuje esenci, která mění svět. A právě díky slasti, již nabízí, jí nejde odolat. Ještě chvíli počkal, než se mysl nově probuzeného uklidní, a pak s klidem v srdci zvedl svoji vyřezávanou hůl nad hlavu a zamával jí jeho směrem. Reakce nebyla okamžitá, jak se dalo čekat, ale ještě než starý muž pocítil tíži v paži, člověk nového srdce doklusal ke stolu.

„Posaď se," vyzval svého vnuka starý muž. „Pověz mi o té tvojí výstavě. Kdy se na ni můžu přijít podívat?"

„To víš, dědo, není to nic, co by tě dokázalo zaujmout. Neříkám, že je to špatný, ne, ne, to si nemysli, dědo, ale ty už jsi jinde. Jinde, chápeš? Víš, jak se snažím! Ale zatím jsem dobrej tak leda pro toto zapomenutý město, nic většího, chápeš. Ambice? Jo, to víš, že mám, dědo, ale jeden se pomine, než něčeho dosáhne. Budu vystavovat okolo čtyřiceti obrazů, sakra doufám, že mi to něco vynese. Už tak jsou příjmy nuzný."

„Nač si stěžuješ, Viviene? Dobře víš, jaké máš štěstí, když se živíš něčím, co tě baví. A to tvoje podceňování! Jsi na sebe velice přísný, toho si cením, ale nedávej to druhým tak najevo. Nech si to pro sebe. Působí to leda směšně, když to vykřikuješ do světa. Mně to říct můžeš, vím, co jsi zač a hlavně vím, co pro své poslání, jak to nazvu, obětuješ. Ale řekni mně, jestli chápeš to nejdůležitější, víš, proč to děláš? Já už jsem hodně starý, i když si tak mnohdy nepřipadám, ale pochopil jsem, a to naštěstí vcelku brzo, že vše, čemu obětuješ čas, musí mít nějaký hlubší význam, jinak promrháš to jediné, co máš, ani nevíš jak. Potřebuje tě to oduševnit, abys byl šťastnější, aby ses posunul někam dál!"

„Moment, dědo, hned budu zpět!" vykřikl zvesela Vivien a prudce vstal. O necelé dvě minuty později byl zpátky s lahví whisky a dvěma sklenicemi. „Říkal jsi minule, že pro ně můžu do sklepa skočit, tak jsem si říkal…"

„Nepovídej a nalívej! Žena má dneska babinec, jak tak vypadá, tak si snad můžu dát pár panáků se svým vnukem, ne?" usmál se na něho a otočil zrak do dáli, kde se rýsovala postava jeho ženy, podle něho neskutečné ženy, kterou sám miloval už přes padesát let. Jak vypadala taková láska a čím si musela projít, kolikrát se deformovala, o tom mohl napovídat Romaric mnoho, ale dobře věděl, že ač tyto pravdy zná, ač se je může pokoušet vysvětlovat komukoliv, nakonec si je stejně musí každý zažít sám, aby doopravdy pochopil.

„Takže ses mě ptal, dědo, jestli mně to něco dává, jestli tedy dobře chápu, jako jestli tím získávám něco hlubšího nebo si aspoň uvědomuji, kam mě to může posunout. No, dědo, skvělá otázka, opravdu. Všichni se mě ptají na různý technický záležitosti nebo na takový pytloviny, na který se nedá odpovědět, třeba jak to zvládám, myslím malovat, kde beru nápady, no znáš to. Ale na takovou otázku se mě nikdo nezeptá. Ty to totiž dobře víš, dědo, mně je to jasný, protože víš, kdo jsem," kroutil hlavou Vivien Linard a přihnul si rovnou z lahve, potom nalil do druhé nohy sobě i dědovi. „Samozřejmě že to dělám, abych se posunul, to se ví, jako že je moje levá ruka delší než pravá! Dělám to, abych pochopil, to stačí říct: Pochopil. Sám rozumíš, že tam žádný podmět nepatří. Chci na to přijít. Protože chci žít! Jo, dědo, stejně jako jsi žil ty! Chci se toulat! Objevovat nepoznané, zažívat nové, tancovat, chci nabírat zkušenosti ze všeho, co se mi nabízí, učit se životu, abych mohl být šťastný a mohl dělat šťastné i druhé, chápeš? Já myslím, že ano, dědo, ty ano! A proto maluji. Skrz umění se to nejlépe učí, nebo ne?"

V dálce prošla ona dívka, která Vivienovi před chvílí stáhla srdce do velikosti hroznové pecky a opět mělo tu stejnou stahovací tendenci, ačkoliv sám byl dívkou nezpozorován. Musím ji mít! Chci, aby znala vše. Vše, co ji mohu dát, všechno. Je tak kouzelná! Jak z ní mám spustit zrak!

„Je to úžasné, Viviene, ty jsi úžasný a každým coulem svůj! Ale ještě mně pověz to nejdůležitější. Jak to děláš? Filozof, jehož teorie nevedou k žádné praxi, je podle mě špatný filozof. A kolik jich tu máme! Shazují nejvznešenější vědu. Nebuď dalším z nich!"

„Ano, dědo, nemusíš se vůbec bát, co bych to byl zač? Před každou malbou se snažím uklidnit a nabrat do sebe potřebnou sílu. Spojím se s vyšším já, když to tak nazvu. Pak úplně čistý začnu malovat. Snažím se soustředit jen na malbu a na prvky, které v ní jsou. Není to tak jednoduché. Každý tvar, odstín i smysl toho, co maluji, určuje nějakou povahu nebes. Jsem si tím jistý! Snažím se zachytit pocity. Ty nás tvoří, nic jiného než ty. Vyvozují se z myšlenek, je to jejich jiná forma, jsou si navzájem odrazy v zrcadle. A myšlenky mohou ovlivňovat budoucnost a tím i budoucí pocity, na to všechno jsem už přišel. Dík malbě!"

„Ano, ano, krásné! Jsi na svůj věk pravdu moudrý, ale pokračuj ve svém snažení! Třeba k něčemu dospěješ. Ale soustřeď se jen jedním směrem. Musí se ti to dostat pod kůži, zandat se hluboko do podvědomí a tam se usadit. Jednou pochopíš proč," přikývl Romaric a upil ze sklenky s whisky. „Pověz mi teď ale a netrap mě, co ženy? Máš už věk, aby ses usadil, nemyslíš? Doba je jiná, ale toto se nemění. Vždycky se mohu mýlit…"

„Ano, dědo, to víš, dědo, když ta pravá se těžko hledá. Ještě v takovém zapadákově jako tady. Ale neboj, já si poradím, teď už ano, nevím ani, co povídám, dědo, protože to nemám v hlavě vůbec srovnané, ale možná se něco děje. Mám takový pocit, zvláštní, hluboký pocit. Ani nevím, proč ti to říkám, ale snad tě to uklidní."

„No to rád slyším. Drž se, Viviene, a hlavně seber trochu odvahy. Pokud uspěješ, budeš jí potřebovat víc, než tušíš. To mi věř, jako že tvá levá ruka je delší než pravá, nebo jak to říkáš."

„Jo, dědo, to bylo dobrý," zasmál se Vivien a dopil sklenku. „Už asi půjdu. Abych tedy šel vstříc té odvaze, kterou mi doporučuješ."

„Dobře, Viviene. Ještě jsi mně ale neodpověděl na otázku: Kdy bude výstava?" mrkl na svého vnuka vrásčitým okem Romaric a opět upil z hořkého nápoje.

„Začíná osmnáctýho, pozítří. Tak tě budu čekat, dědo, zatím se měj a opatruj se!" zamával mu malíř a zmizel mezi lidmi. Romaric vyloudil opět svůj šibalský úsměv a dál poklidně seděl. Byl spokojený. A toho si vážil víc než kdokoliv jiný.

2.

Vivien Linard stál pod slunečním deštníkem postaveným uprostřed plastového stolu, na němž byly připraveny talíře s obloženými chleby, tác s jednohubkami, olivami a dalšími pochoutkami. Vivien však ke stolu zdaleka nepřišel kvůli jídlu, jen využíval zastíněného prostoru jako úkrytu, a to hlavně před pohledy jedné madam, která si téměř na druhé straně zahrady povídala s neznámým starcem a jeho ženou.

Nemohl se vynadívat. Nikdy ji tu neviděl, neměl zdání, kdo to je. Snad něčí vzdálená příbuzná? Možná jen přítelkyně některé z místních žen. Vivien Linard spolu se svojí rodinou žili v nevelkém městečku s patnácti tisíci obyvateli, přibližně dvě hodiny cesty od Paříže. Okolo města se rozprostíraly lány polí s místními farmami, na severozápadě se v dáli, akorát za pšeničnými poli, rozléhaly zalesněné kopce a na jihu se tyčil prales. Ani v tak velkém městě člověk nepotkává všechny obyvatele, stále se objevují nové a nové tváře. Vivien tiše doufal, že tato okouzlující žena patří právě mezi občany jeho rodného města, které dosud nikdy neviděl, ať protože se přistěhovala později, nebo jen protože je držela od sebe ruka osudu.

Chvíli ji pozoroval, potom zašmátral v kapse od svých tyrkysových kalhot a vytáhl malý skicář s prázdnými bílými papíry. Skicář přendal do druhé ruky a opět zašmátral ve stejné kapse, aby vytáhl malou tužtičku. Vivien byl sice především malíř obrazů, byl ale také víceméně zdatný kreslíř.

Umělec má své problémy, stejně jako kdokoliv jiný, na rozdíl od ostatních však bývají mnohdy přesně opačné. Například nemá problémy vymyslet nějaký nápad, ale naopak je mu za těžko jejich záplavu stíhat zpracovávat, než se vypaří z hlavy. Tentokrát ve Vivienovi vyvstala myšlenka okamžitě, zachytil ji a už nepustil. Začal kreslit a tiše doufal, že jeho objekt nezmizí, dokud se mu nepodaří udělat aspoň základní črt. Kreslil rychle, ale precizně. Už zapomněl na schovávání, bylo mu jedno, jestli ho ona nebo kdokoliv jiný spatří. Zdálo se však, že všichni ostatní se dobře baví a mají plno práce se svými vlastními problémy, které horečnatě vykládají jeden druhému.

Nebyla to kdovíjak dokonalá kresba, ale svým způsobem na ni byl Vivien pyšný. Zabrala jen něco málo času, tužku ořezával pouze jednou a jako odpadkový koš na ořezky mu posloužila prázdná sklenice, položená u tácu s jednohubkami. Někdo asi přebral a na sklenici zapomněl.

Pozoroval malý portrét a byl unešený. Ne jeho krásou, ale krásou namalovaného výjevu. Neznámé ženy. Její krásné rysy, dlouhé černé vlasy, hnědé tajemné oči, hebká pleť. Portrét nebyl malovaný dokonale realisticky, namaloval jen hlavu, jež vyrůstala z řady růží, které se rozprostíraly pod ní.

Teprve na vlastnoručně malovaném portrétu si všiml, že není vše v pořádku. Nebo to snad bylo v pořádku? Jeho nové slunce, rozzařující jeho mysl, ve skutečnosti vůbec nezářilo. Nikdo nemohl říci, že by ho žena neoslňovala, v jejím nitru však byl vidět tmavý stín. Její ústa prozrazovala mnohé, její oči byly snad přímým důkazem. Vůbec se neusmívala, byla zamlklá a sklíčená. Vypadala jako snílek, který se dostal do nepravého světa. Ale její pohled – nikdy na něj nezapomene. Čím dál víc a víc cítí touhu ji odhalit, pochopit, co ji dělá sklíčenou, vysvobodit ji a vzlétnout s ní výš, tam kam mohou jen ti, kteří mají křídla. Taková, v něž se musí věřit.

Opět na ni pohlédl a konečně si uvědomil, jaký nerealistický vjem si o ní vytvořil. Nebyla to žádná vůdkyně světa, moudrá víla, byla jejím opakem. Teď už dlouho nestála pouze se starcem a jeho ženou, nyní byla v hloučku a naslouchala. Pouze naslouchala, uzavřená ve svém světě. Jen letmo se usmála, když na ni kdosi promluvil, občas přikývla hlavou. Vivien si však všiml toho úsměvu, byl tak rozzářený, opravdový, celá byla tak čistá a utkaná z látky skutečnosti. Nebyla sice moudrou, ale byla vílou. Měla v sobě mnohé z toho, čím chce člověk být a čeho chce dosáhnout, zároveň byla trýzněna samotnou existencí.

Co mohl teď dělat? Musel sebrat odvahu a nějak zakročit. Seznámit se. To není tak těžké, ne? Nikdy mu to problém nedělalo. Proč se tomu teď tak brání? Co ho sužuje? Tentokrát svůj úkol nechtěl pokazit. Trochu si odstoupil od deštníku, aby ho konečně mohla spatřit. Zadíval se na ni upřeně a čekal, až ho i ona spatří. Byl to jen letmý pohled, ale dočkal se ho. Opět měl její oči ve své mysli. Jak neuvěřitelné. Teď už o něm ví. A cítí to. Cítí její zájem. Nechtělo se mu věřit, že je to opravdové, samou nervozitou se mu málem rozskočilo srdce.

Jeden prchavý moment, pro někoho nevýznamný, pro jeho osobu však obrovskou ránou přímo do hrudi. Jak v duši zaklel, když uviděl neohrabaného muže, jak si lehkým krokem přistoupil k jeho víle a dlouze ji pevně objal. Přitiskla se mu na hruď a usmála se. Opět se tak od srdce usmála, jako by v tu chvíli byla nejšťastnější bytost pod sluncem.

Proč mě to netěší? Mělo by mě to těšit! Vždyť je šťastná! Ale tak to nefunguje. Chci, aby byla šťastná se mnou, nic jiného mě neuspokojí, je to sobecké, ale nic se sebou neudělám. Taková je realita. Žádný člověk, který miluje, nedokáže být šťastný, když je jeho milovaná osoba, kvůli které žije, šťastná s někým jiným. Cítím se zamilován, už teď! Toto se nemělo stát. Zničí mě to. Kdybych alespoň věděl, že je doopravdy šťastná pořád, ale já dobře vím, jak to je. Člověk je v jeden moment šťastný, v druhý trpí nejhoršími mukami a o svém štěstí neví nic. Žijeme v relativním čase, existuje pouze přítomnost a ta se pořád mění. Proto neexistuje ani štěstí, ani smůla.

Vivien si přikryl oči a chvíli rozjímal. Nevěděl, co má dělat. Musel pryč, utéct a nevrátit se. Už ji nemůže nikdy vidět. Nesmí se na ni podívat. Stále má v mysli, jak na sebe hledí a potom… její šťastný pohled v náručí toho parchanta. Kdyby se mu dostal do ruky! Všechna moudrost jde stranou, ať si děda říká, co chce. Může on za to? Nemůže! Ptá se: No a co? Vyrval by mu srdce z těla.

Mačká a zahazuje portrét.

Utíká. Lidé se po něm otáčí, není zvykem takto vyvádět na oslavě, pokud vám zrovna není pět let. Občas do někoho narazí, jeden postarší muž se poleje vínem. Hulákání nestačí, Vivien Linard, zhrzený muž, utíká před vším, před všemi, rozhodnut ztratit se v lese, v čistotě přírody, kde může zapomenout. Jeho srdce se zde vždy našlo. Proč ne tentokrát?

3.

Bylo už pozdě večer, když lehce opilý Romaric procházel kolem stolu, kde si povídala jeho neteř s třemi dalšími ženami, poněkud mladšími než byla ona, a jedním mužem v Elvirově věku.

„Strýčku, pojď k nám, ráda bych ti někoho představila," usmála se neteř na Romarica a nastavila ruku, jako by ho k sobě chtěla přitáhnout.

„To víš, já už si moc nezapamatuji, tak nevím, jestli to má smysl. A ty obličeje! Ty mi dělají největší problém. Ale nic proti vám, milé slečny a hochu, to nemění nic na faktu, že jste mi jeden sympatičtější než druhý."

„To jsi nám neřekla, že máš strýčka takového lichotníka!" popíchla ji Valérie, zámožná dívka pocházející z místní snobské rodiny. Každý dobře věděl, že umí fantasticky hrát na klavír, z čehož měli upřímnou radost její rodiče, nikdo však už nevěděl, že tajně poslouchá metal. Občas zajela pryč, do jiných měst, kam jakživ její rodiče nevkročili, navštívit metalový koncert. S těmi naprosto odlišnými lidmi, než které znala z domova, vytvářela novou komunitu, byl to takový její druhý život.

„Ale to on vždycky uměl. Strýčku, tohle je Valérie, tato tichá dívka vedle tebe je Mélodie a její bratr Felix a sestra Yvette. Nevím, jestli je už znáš, Valérie a Mélodie se mnou hrají v kapele."

„Těší mě, panstvo! Teda teď bych měl říct spíš damstvo, bez urážky Felixi, myslím, že jsou v přesile!" zažertoval Romaric. „Ale řekni mně, Moni, proč jsi mi to neřekla dřív? Víš, jak mám rád hudbu! Nezahrajete nám něco? Myslím, že by si vás všichni rádi poslechli!"

„Možná potom, strýčku, jestli se nám bude chtít," odpověděla Romaricova neteř Monique. „A jak se tu dnes bavíš, strýčku? Hodně lidí, co?"

„No to víš, že je tu hodně lidí, však je to oslava u mě doma, co bys čekala?" opět zažertoval Romaric. „Dámy, máte asi rádi umění, že? Muzikantky, to snad ani jinak nejde! Jen bych chtěl dělat malou reklamu mému vnukovi, však jsem na něj taky hrdý, samozřejmě stejně jako na tebe, Moni, každopádně je to výtečný malíř, i když si to o sobě nemyslí. Zrovna za dva dny otevírá svoji novou výstavu v Domě umění! Není to úžasné? Myslím, že má zbytečné starosti, tak mu tam chci nahnat pár lidí, ať konečně pochopí, kdo se v něm skrývá."

„No to je pravda, Vivien je vážně úžasný, je tady, strýčku? Dneska jsem ho tu ještě neviděla."

„Někde se tu potuluje. Dneska zase předvádí model. Viděli jste ty tyrkysové kalhoty? Umělec! To já bych se do toho nikdy neoblíkl, to se ví. Možná šel ale už domů, když tak přemýšlím, má s tou výstavou teď hodně práce. Možná dobře, že si ještě nikoho nenašel, je na všechny moc dobrý, co si budeme povídat! A na malování by mu s jeho srdcem nezbylo ani pomyšlení!" blekotal zdánlivě nezištně Romaric, znalý všech společenských her a fíglů.

„Nezatancuje si někdo?" zeptala se Mélodie a Romaric vyvalil oči a nechápal, jak o ní někdo mohl říct, že je tichá. Takový elán do života v tuto hodinu. Sálala z ní pozitivní energie, kterou jen tak někdo nemá.

„No tak pojď, sestřičko," přijal její výzvu černovlasý mladík a společně s Mélodií Amieux odcválal na uměle vytvořený taneční parket.

Sourozenci byli na parketě nezastavitelní, zdálo se, že spolu protančí noc, kdyby nemotorný Felix neurval Mélodiin podpatek na pravém střevíčku. Ta se pak s naprosto zděšeným výrazem v tváři odebrala zpátky na židli a s brekem na krajíčku si prohlížela boty. Romaric jen zakroutil hlavou. Jako by to neznal. Ženy! V jednu chvíli tak šťastné, o chvíli později ta nejnešťastnější stvoření, emoce vždy vyvolané banalitou, jakou mohl být tanec nebo rozbitý střevíček. Povrchní mysl v nepovrchní entitě.

„Nemračte se, slečno, copak stojí střevíček za takový zármutek? Sám si to bude vyčítat, když se nad ním ani neusmějete," pronesl Romaric vlídně. „A víš, co vždy zažene smutek? Hudba! Hudba je lék, neříká se to? A co teprve živá hudba! Zahraj nám a uvidíš, že ti bude líp, co myslíš? Zahrajte nám společně všechny!" vyzval je Romaric a zakřičel to tak nahlas, až se ostatní hosté otočili a souhlasně vyzývali dámy k hraní. Ty jen svěsily hlavu a zatnuly zuby. Co jim také zbývalo? I Mélodie se nechala přesvědčit, nechtěla dělat žádné problémy. Její tvář však naznačovala, co si skutečně myslí o tomto nápadu. Byla upřímná. Vypadala, že se jí opravdu hrát nechce, snad za to mohli ti lidé kolem.

Rychle ženy připravily své nástroje, někdo vypnul hudbu ze starého gramofonu, který zdědil Romaric po otci, a dívky se pustily do první skladby. O mio babbino caro od Pucicniho. Nádhera. I Romaric uměl hudbu ocenit, zrovna měl ale jiné starosti. Pomalu se plížil mezi přihlížejícími, kteří ledabyle postávali před pomyslným pódiem, k vedlejšímu stolu, kde měly dívky odložené věci. O holi se špatně ztrácelo v davu, ale nakonec, poté co dohrál i Paganini a na řadu přišel Prokofjev, stál Romaric přesně tam, kde potřeboval.

4.

Noční obloha je průzračná, éterická, věčná. Miliony, miliardy hvězd rozprostřených v celém spektru vesmírů, jedna schovaná za druhou, třetí zahalená v téměř nekonečné vzdálenosti, v dávných epochách času. Vivien byl mezi svými. Přátelé, kteří nezklamou, představy milenek, věčných lásek, dlouhých cest, vše zaznamenáno kráskou nebes, noční dámou.

Bylo mu smutno, neskutečně špatně. Je snad prokletý? Copak nemá v osudu aspoň špetku lásky? Dělá pro lásku, co může, jde jí vstříc a čeká. Copak mu všichni neříkali, že musí být trpělivý? Říkali, ale on už trpělivost ztrácí. Už je mu devětadvacet a on stále nenašel tu pravou, jedinečnou, jinou, vnitřně na výši. Musela být dokonalá. Představy o dokonalosti se často mění, to mu říkal kdysi děda. Nikdy tomu nechtěl uvěřit. Dnes ale jakoby na moment poznal, co tím měl děda na mysli. Ona, černovlasá, snědší, s tím zahálčivým smutným pohledem, oči průzračné jako jiskřičky, hluboké a zmatené, snad i vystrašené. Ona nebyla dokonalostí, kterou kdysi hledal, ona předznamenávala novou, dosud neobjevenou dokonalost. Teprve dnes si Vivien uvědomil, že dokonalost neznamená být ve všem perfektní, protože právě perfektnost není dokonalá, sklouzává k nezajímavosti, k laxnosti. Tato žena byla pravým opakem, tolik emocí se v ní skrývalo, byla snad posedlá ďáblem, nebo kdo jiný by se tak mračil? Viděl v ní ale i anděla, v skrytu duše právě ten anděl způsobuje navenek projevení odvrácené strany. Věřil tomu. Dostával z ní ale strach, byla na něj moc uvnitř, moc hloubavá, zničující. Toužil ji mít ze stejných důvodů, z jakých se jí obával. Věděl, že by jí mohl pomoct, kdyby k tomu svolila. Byl by nejlepší. Dokáže to!

Tedy dokázal by to. Kdyby nebylo pozdě. Život si s ním pohrával podle libosti! Bylo to znamení? Nevěděl, ale něco to být muselo. Nechtěl se trápit, všechno se seběhlo jistě z určitého důvodu. Byl rád, že odešel z oslavy a mohl si vše vyříkat s přírodou, uvědomit si jedinečnost chvíle, zároveň však měl neblahý pocit, že mu něco utíká. Věděl, že by s ní mohl být, mohl by s ní mluvit, ale on radši odejde, protože ví, že by se jenom trápil. Dokázal by na ni pohlédnout? Bolelo by to.

Co to ale povídá? Vždyť ji vůbec nezná. Musí se na ni pokusit zapomenout, to nemůže být tak těžké, vždyť ji viděl dohromady jen chvíli, půjde to, nebo ne?

Vivien měl plnou hlavu myšlenek, cítil se napjatě, zároveň ale povzneseně. Byl volný, jak miloval volnost a samotu, skákal a tancoval uprostřed pole, neuvěřitelně jasné nebe nad sebou. Mluvil s ní, s tou vyšší, která zařídila vše kolem, s Přírodou. Stával se esencí života, která panovala všude kolem něho. Byl hrdinou a jeho osud ho sem zavedl. Nikdo tu nebude, nikdo takto nemluví s tou nejvyšší. Jen on! Bude se celý život trápit, protože to má v osudu, ano, ale on to překoná a jednou změní svět. Ví to, touží po tom. Nedělá to ale každý umělec? Neuměl si odpovědět a ani ho to nezajímalo. Ať si každý říká, co chce, jen on je skutečný, jen on.

Byla už řádnou dobu tma, odpolední dusno se proměnilo v příjemný chládek, ideální teplotu po tak neúnosně slunečném dni. Lehký větřík nesl vzduchem jemný šum. Prostor kolem něho byl tak opravdový, jak jinak nazvat tu neskutečnost, kdy stojíte před volností kolem, rozprostřenou všude po stranách, nad vaší hlavou a snad, pomalu ale jistě, i ve vás samotných. Srdce ho stále bolelo, mysl bez přestání přemítala nad tím andělským zjevem, který měl tu možnost vidět. Miloval ji, vážně si myslel, že toto je ono. Jak beznadějné. Snad už ji nikdy neuvidí! Jeho vnitřní hlas mu stále namlouval tyto obranné myšlenky, ale vnitřní hlas o úroveň níž byl jiného názoru.

Dorazil na okraj pole, kde začínal černočerný les. Málokdo by si odvážil vstoupit sám do temného lesa, ne však on. Měsíc ho podrží, když bude nejhůř, vysvitne škvírou mezi stromovím. Věřil. Věděl, že musí věřit. Na ničem jiném nezáleželo. Ach, kdyby to uměl, žilo by se o tolik krásněji.

Toulal se temnem mezi stromy. Značně zpomalil, mnohdy došlápl na spadlou větev či ze země vystupující kořen. Ať věřil v měsíc a okamžik výjimečnosti jak chtěl, strach se mu pomalu vloudil pod kůži. Uklidňoval se, pomáhalo mu to, ale tísnivého pocitu se zbavit nedokázal.

Prvně nevěděl, jestli onen výjev, který spatřil, nebyl jenom blud jeho mysli, potom však usoudil, že ne. To co viděl, bylo skutečné. Spatřil nepatrné světélko v dáli. Každý věděl, že se v tomto lese kdysi před mnoha lety vyskytovaly světlušky, staly se místní legendou. Vykládal se příběh o zatoulané holčičce, kterou neopatrní rodiče ztratili, když se šli v podvečer projít do lesa. Když nastala tma, s pláčem v očích se museli vrátit do města pro teplejší oblečení a lucerny. V nocích tehdy bylo již chladno, stalo se to na začátku podzimu. Rodiče celou noc hledali široko daleko po celém lese, po dceři ani stopa. Celí zoufalí, unavení a promrzlí spěchali domů, a když otevřeli vrata, nestačili se divit. Jejich dcera ležela na divanu a spala. Radostí a úlevou málem padli, byli neskutečně šťastní. Když jim holčička povídala, co se stalo, nevěřili vlastním uším. Holčička prý dlouho nemohla najít cestu a už byla řádnou dobu tma. Tu se objevilo malé světélko a za ním další. Ani se nestihla nadechnout a celý roj malých létajících světélek ji obklopil. Chvíli se točily kolem ní, potom se v jednom houfu rozlétly jedním směrem. Holčička pochopila správně, že je má následovat. Po necelé hodině ji světlušky navedly ven z lesa. Pak se obrátily a zmizely v temnu za stromy. Děvče utíkalo domů za rodiči, ti však stále zoufale hledali dítě mezi pařezy, o kilometry dál, než holčičku obklopily světlušky.

Tato příhoda patřila mezi oblíbené pověsti města. Stalo se ještě párkrát, že lidé z města v noci světlušky spatřili a vždycky pak tvrdili, jaké zázraky se jim nato staly, nikdo však jejich báchorkám nepřikládal dostatečnou hodnotu. Všichni věřili jen v onu jednu legendu. Každopádně od té doby uběhlo několik staletí a podle občanů všechny světlušky z města zmizely a zůstaly pouze v povědomí díky místní pověsti. Mnoho lidí věřilo, že světlušky v lese stále jsou a jen se lidem neukazují.

Právě tato historka se Vivienovi vybavila jako první, když zahlédl ono světélko. Tep mu rychle stoupl, dech se zatajil. Pokud by to byla pravda!

Pomalu se k světélku přibližoval, už brzy však pochopil, že jeho myšlenky byly pouze neskutečné představy. Zjištění přišlo po krátkém sledování světélka, které se za celou dobu ani nepohnulo, jen občas zablikalo.

Ještě pár větviček se rozlomilo pod jeho nohama, než spatřil další, mnohem větší světlo, a tentokrát jasně rozpoznal zdroj. Musela to být svíčka.

Dech se mu zatajil ještě víc. Okamžik přemýšlel, že by se otočil a zamířil zpátky, když se ale podíval za sebe, začal mít strach, temnota neprozrazovala jediný možný směr, kudy by se mohl vydat. Jistě by se ztratil, stejně jako tehdy holčička. Opravdu nevěřil, že by mu světlušky ukázaly cestu ven. Kdyby chtěly, bylo by právě načase.

Nakonec sebral zbytek odvahy a popošel blíž světlu. Však jak málo odvahy k tomu bylo třeba, ve srovnání s odvahou, kterou potřeboval k oslovení své okouzlující víly na oslavě.

Když došel co možná nejtišeji k plamínku, pochopil, o co se jedná. Malé světélko, které se mu prvně zdálo být světluškou, ve skutečnosti vycházelo ze zbytku rozžhaveného dřeva z dohasínajícího ohniště. Hořící svíčku spatřil přes okna malé dřevěné chatky.

Nebylo to ale vše, co spatřil. Když se pořádně zahleděl skrz okno na svíčku a místnost, již osvětlovala, všiml si postavy sedící u stolu. Svíčka stála přesně mezi ním a postavou, proto bylo těžší rozpoznat, o koho se jedná.

Vivien se rozhodl, že zůstane mezi stromy, jen se posune na stranu, aby mu svíčka nebránila tolik ve výhledu.

Celý rozklepaný strachem se konečně prosoukal mezi stromy na místo, odkud mohl postavu rozpoznat. U stolku, na němž stála bílá svíčka, seděl muž a četl si knihu. Vivienovi se ulevilo, když poznal, o koho se jedná. Konečně dostal odpověď na otázku, která mu jednou za čas přišla na rozum. Byl si téměř jistý, že k této otázce dospěl téměř každý ve městě. Šlo o muže, kterého zrovna pozoroval – Samuela. Byl to velice zvláštní člověk, tulák, šílenec, pro mnohé byl bezdomovcem. Žil svým životem a s ničím se nepáral. Nebyl zaměstnaný a nikdo ani nevěděl, kdo je, čím se živí a kde bydlí. Jediné co o něm každý věděl, bylo, že se jmenuje Samuel a je občanem jejich města. Nepotkávali ho často, ale pokud ano, většinou vysedával někde v parku nebo se jen tak potuloval ve městě. Většina lidí se na něj dívala skrz prsty, to ale nebyl Vivienův případ. Sám k němu měl neutrální postoj, spíš ho obdivoval, než jím pohrdal. Toužil po tak bezstarostném životě, a teď když zjistil, kde bydlí, nemohl uvěřit, že to je pravda, a nemusel ani dlouho váhat, aby si o něm udělal vlastní úsudek. Samuel v jeho očích stoupl. Kdo žije sám v přírodě, nemůže být špatný člověk, pokud to zrovna není pytlák, ale to byla ta poslední možnost, kterou by si o Samuelovi pomyslel. Byl hubený, působil na Viviena klidným a smířlivým dojmem. Přes jeho špinavé oblečení a ušmudlanou tvář Vivien poznal, že jistě není hloupý. Vždycky věřil, že inteligenci lidí dokáže poznat hned na první pohled. Za všechno mohly oči. Vždycky. Tyto schopnosti dál rozvíjel při svých malbách, detail a psychologie vjemu byla téměř jeho řemeslem.

Tep se mu zpomalil téměř na normální hladinu, stále ale s lehkou nejistotou vyšel z řady stromů, které ho dělily od chatky, a zamířil přímo ke dveřím. Snažil se obejít místa, kde by ho mohl Samuel spatřit oknem. Dobře si uvědomoval, jak by ho mohl polekat. Zaklepání byla přece jen moudřejší volba.

Stál u dveří a na chvíli snad podvědomě zavřel oči. Uprostřed léta, uprostřed noci, uprostřed noční můry i pohádky. Zvláštní a magický večer. Naposledy vzdychl a třikrát dlouze zaťukal…

5.

Psychedelická světla nočního života. Už mu ani nepřijdou tak plná jako dřív. Před léty bylo v jejich barvách jisté kouzlo, snad vizuální obraz sexuální přitažlivosti mezi pohlavími. Věčný boj, věčná hra, která vždy balancuje mezi světy nedůležité pohody a vážného utrpení. Učit se ji musí každý stejně jako vše ostatní. A Elvire Pianta věděl, že má to nejlepší vzdělání.

„Dvakrát rum s kolou," vyzve barmana Elvire a přisedne si k barovému pultu. Cítí její lehký pohled. Neotáčí se k němu, odhalila by příliš mnoho. Bude sedět, čekat a dělat hrdou a zaneprázdněnou. Vše je na něm. Nepsaná pravidla jsou vždy stejná, ona je ve výhodě a vždy něco získá, buď drink zdarma, nebo muže na noc. A přesně pro tyto dvě věci sem přišla. To bylo také kořenem jeho snažení.

Jiným kořenem, než by kdokoliv čekal.

Husy hloupé! Nikdy tyto ženy neměl rád, nikdy si jich nevážil a přes jeho věčnou lásku k té entitě jménem žena, k její svaté jiskře, motající hlavu každému muži, jimi pohrdal, jak člověk pohrdat umí. Ženy pro něj byly stvoření dokonalá, s nějakou těžkou nemocí mysli, která jim zakalí rozum a udělá z nich povrchní nechápající sobce. Milovat a nenávidět! To bylo jeho.

„Zahrajeme si takovou hru, ano? Jestli vyhrajete, máte drink!" zeptal se jakoby nic a lehce se k blonďaté ženě, nebo snad ještě děvčeti, naklonil.

„No jo, to znám. A co bude, když prohraju?" nedala se žena a jak Elvire soudil, zrovna si o sobě myslela, jak je inteligentní a jak na něj vyzrála.

Byl zdegenerovaný. Nebo si to o sobě sám myslel. Měl obsedantní touhu měnit ženy, snažit se vyléčit ta dokonalá stvoření z proklaté nemoci, s níž se rodily. Hledal lásku, často se s tím svěřoval světu, ale chodil na špatná místa. Kam jinam ale měl chodit? Jeho pádný argument ostatní nepřijímali, ale o moc lepších míst nikdy nevymysleli. Ať tak či onak, vždy to byla krásná výmluva, jak se vyhnout vysvětlování, jaký je pravý důvod jeho návštěv tanečních klubů a diskoték. Bylo mu už třicet jedna a stále žil jako člověk o deset let mladší. Už dávno se všichni přestali snažit skrývat, že pohrdají Elvirovým způsobem života. On sám si nemohl pomoct, musel se snažit. Dokud neuvidí klub plný mužů, stále má motivaci přesvědčovat dotyčné, proč se tak ponižují. A občas si tedy trochu užít.

„Když prohrajete, můžu se vás zeptat na jednu otázku a vy mi na ni odpovíte. Pokud nebudete chtít, zaplatíte mi drink, který si vyberu sám. Berete to?"

Přemalovaná žena pokrčila obočí a poškrábala se svými nalakovanými gelovými nehty na krku. „Já nevím. Je to riskantní," usmála se, lehce vyvedená z míry. Zkoušeli na ni ledacos, ale málokdy ji dostávali hned od začátku pod tlak. „O jakou hru vlastně jde?"

„Té se nemusíte vůbec bát. Podívejte, mám tady minci. Můžete si ji prohlédnout, jestli chcete," nabídl ženě Elvire a podal jí obyčejnou minci. „Vyhodím ji klasicky do vzduchu, řeknete, jestli padne panna nebo orel. Říkáte, že je to risk? Máte zajisté pravdu. To je jádro věci. Není to vzrušující? Není to alespoň hodnotné, dostávat něco s pocitem, že jste čestně nabídla? Dávám vám možnost, jak si zachovat hrdost. Pokud ale nepřijmete…"

„Hmm, tak dobrá, drink mě snad nezabije," zašklebila se žena a podala minci zpátky Elvirovi.

„Tím drinkem byste si moc hrdosti neuchovala. Chci odpověď. Upřímnou," pousmál se Elvire a rychle zaplatil dluh za dva drinky, které mu zrovna barman podával.

„Tak už se dejme do toho!" popíchla Elvira pobaveně žena. Je nervózní – jak jednoduše to jde poznat.

Elvire Pianta se nadechl. Byl spokojený se situací, měl život naladěný přesně podle svého gusta. Byl neohrabaný, drzý, mnohdy nepříjemný, ale čestný a hrdý. Tak se alespoň vnímal. A když někomu nabízí přijmutí výzvy, která ho může dostat do situace, při níž musí riskovat, sám chce být pod tlakem. Je to přece jen otázka plného života, takového, za nímž vždycky mířil. Nechtěl měnit ženy, jen protože si léčil ego, sám se cítil být tím, který byl hoden změnit je k lepšímu. A ony pak měnily svojí přirozeností jeho.

„Tak tedy panna," vzdychla blonďatá žena v upnutém tyrkysovém svetříku s poměrně výrazným výstřihem.

Mince se točila ve vzduchu. Pozorovaly ji čtyři oči, napjatě sledovaly každou otáčku a v hlavě jim zněla otázka: Kdo bude mít štěstí? Ženu mezitím napadla jiná myšlenka, hned nato zastrčená hluboko do mysli: Vyspím se s ním? Elvire pozoroval minci stejně napjatě a hlavou mu procházela úplně jiná myšlenka: Změním ji? Vše už bylo napsáno.

Mince se zastavila po rychlém chvatu, při němž přehodil minci z dlaně levé ruky na pravou. Výsledek byl zpečetěn.

Dlouze se na sebe podívali. Elvire posunul ruce, v nichž svíral minci, pod světlo za barem, aby na ni oba dobře viděli. Odkryl ji.

Orel.

Dívka svěsila ramena. „Já to čekala. Ne, vážně, já to čekala. No tak se ptejte no!" zasmála se, úpěnlivě se snažila nedat na sobě znát žádné rozčarování, chtěla být jen lehce sarkastická.

„No, osud to tak asi chtěl," usmál se na ni Elvire. „Dobrá, dobrá. Moje otázka zní: Proč tu sedíte sama u baru a svádíte muže? Proč nejste někde s přáteli nebo se nebavíte jinak? Zajímají vás tady tito nudní chlápci, všichni stejní, ničím zvláštní, nezajímaví?"

Žena byla zaražená. Takovou otázku nečekala. „Teda to jste mi dal. Proč tu sedím jo, se ptáte?" zasmála se situaci. „No bavím se tu, to je jasné, ne?"

„To není odpověď," zakroutil hlavou Elvire pohotově, stále s úsměvem na tváři. „Chci upřímnou odpověď o vašich představách."

„Dobrá, mám ráda sex, stačí? A kde jinde si ho mám hledat! A pokud se tu najde někdo natolik zajímavý, že mě zaujme, nebráním se něčemu dlouhodobějšímu."

„Dobrá, děkuji. Přesně to jsem čekal. Nepřipadá vám ale, že ztrácíte sama sebe? Svoji úctu? Vím – nebuďte uražená, bavíme se vážně, nejste na to zvyklá, ale nebojte se toho – vím, že ženám toto mužské obletování dodává velké sebevědomí a milují to, myslí si, jak jsou krásné a mocné. Dává jim to určitým způsobem smysl života. Ve skutečnosti jim však jenom ubíhá přes prsty, jsou samy, bez smyslu, jen s milostným aktem, který se stane chvilkovým potěšením, které si tak znehodnocují. A ani ta vaše moc a váš úžas není tak velkolepý. Postupně na to přicházíte. Jste chlapům dobré tak jenom na jedno, a co si o vás skutečně myslí? Jistou dobu to nevíte, jistou dobu je vám to jedno a pak to začne být velký problém. Tak moc se znehodnocujete. Jak magické jste! Ano, samozřejmě že jste, ale jinak, než si samy myslíte. Láska je vám zapovězená, to ale většině lidí, někteří ji však nevidí jako přežitek nebo něco, za co by se měli stydět, naopak jí jdou vstříc. Snaží se, protože věří, že jim přinese štěstí. Dlouhodobé štěstí! A tu lásku jde potkat všude jinde kromě tohoto místa. Tu, která stojí za to! Ztratíte jí volnost? Ve skutečnosti jste pořád stejně nesvobodná. Venku je tolik překvapení, tolik krásy a vznešenosti. Tolik věcí, které vám mohou otevřít oči."

„Neuvěřitelné. Takhle to na mě ještě nikdy nikdo nezkoušel," vrtěla hlavou dívka.

„Posloucháte mě vůbec? Nezáleží na tom, jak to na vás kdo zkouší. Má to smysl? Jediné čeho si tu můžete všímat, krom mých slov, je způsob. Je pro vás nový? A líbí se vám? No dobrá, tak vyjděte ven! Tam je toho tolik nového a plného, vy jste jako krtek, který nikdy nevyleze na povrch  země a je stále uzavřen ve své noře. Je vám tu dobře, ale nic vám to nepřináší. Jste pořád stejná, jen se víc a víc proměňujete v neviditelné poupě. A teprve až budete úplně nejmenší, uvědomíte si, jak těžké je břímě života a nebudete mít sílu se z toho dostat. Přitom vše leží před vámi."

„Proč to všechno říkáte? Co tím chcete získat? Vám asi vážně nejde o mě, že?"

„A o co jiného? Jde mi o vás, ale opět jinak, než myslíte."

„Takoví neexistují!"

„Jak by taky existovali, když znáte jen svět za čtyřmi zdmi obklopenými zevnitř blikavými světly! Vyjděte ven a neuvěříte svým očím! Myslím skutečně vyjděte. Chce to odvahu, protože tam venku je vše zároveň mnohem těžší a nebezpečnější. Ale je to jediná správná možnost. Neničte, co máte! Viděla jste se někdy v zrcadle? Jste krásná, klub je pod vaši úroveň."

„Řeknete mi svoje jméno?"

„Neřeknu, a vy mi neřeknete svoje. Teď si každý z nás půjde svou cestou. Budeme věřit na osud. Pokud se ještě někdy setkáme, ať v tomto klubu nebo jinde, bude to znamení. Život už bude vědět, co s námi, třeba vážně vylezete na povrch a budete šťastná, potom se potkáme a nebudete muset nic říkat, protože vám to poznám na očích. Možná."

„Vše je možné!" kroutila hlavou dívka a upila rumu s kolou.

„Tak tedy nashle. Mějte se krásně a užijte si večer. Pokud si stále myslíte, že je zde to pravé místo. Těšilo mě," odpověděl naposledy Elvire, usmál se, mrkl a zmizel dřív, než stačila cokoliv vyslovit.

Další pokus. Po kolikáté už? A jaká byla jeho úspěšnost? Kdo ví! Snad změnil aspoň jednu z nich. Měl by hned lehčí srdce.

Obešel taneční parket a postavil se u sloupu, který rozděloval parket od malé místnosti s místy na sezení. Pozoroval tančící lidi. Všichni stejní, nezajímaví a povrchní. Chtějí si užívat, však on je dobře chápal, ale také věděl, co všechno ztrácí. Byly na tomto světě o tolik lepší cíle. Všechno je jenom hra, zábavná nevinná hra. Kdyby to pobavením jen skončilo! Oni to však berou tak vážně, ani si neuvědomují jak.

Elvire Pianta v sobě cítil něco divného. Prohlížel si ženy okolo a pomalu zjišťoval, že toho má dost. To nebyly jeho múzy. A on prahl jen po dokonalé múze. Tyto byly laciné, nevýrazné. Samozřejmě věděl, že i zde jsou výjimky, ale s těmi se jen stěží pustí do řeči. Možná je jeho snaha marná. Jsou, jaké jsou. Nemá je rád – teď zrovna ne. Za chvíli to může být úplně jinak. Dobře věděl, jak jednoduchou pozici má, pokud by chtěl využít situace, kterou si připravil. Stačilo by jen chvíli tu neznámou blondýnu pozorovat, pak jí zkřížit cestu a prohlásit jejich opětovné setkání za osudovou chvíli, okořeněnou následným odchodem k němu domů. Ale na to neměl ani pomyšlení.  Musel odejít. A už se tu neukáže. Ne! Opravdu ne. Venku je jiný svět, plný skutečné estetiky. Musí změnit život. Nastává čas. Jde se opít na lepší místa…

6.

Dlouze zívnula. Podívala se nešťastně na svého zákazníka a opřela se rukou o přikrývku postele. „Nechcete si jenom povídat?" navrhla žena a unaveně se zhoupla z ruky na postel.

„Povídat byste si chtěla, jo? To jsem tu ještě neslyšel. Co ještě mi povíte?" kroutil hlavou Louis a posunul si brýle na nose blíž k očím.

„Jsem dneska nějaká líná! A bolí mě hlava! Však dneska mám poslední vycházku. Zítra začínají prázdniny. Chápete, ne?" zakroutila  očima prostitutka a rozvalila se na posteli.

„No, jak bych nemohl. Moji ženu taky bolívá hlava, když čeká periodu," přikývl muž střední postavy a posadil se na dřevěnou židli, která tiše odpočívala v rohu nevelké místnosti. Kdoví co na ní kdo dělal. O takových věcech se nesmí na podobném místě přemýšlet.

Žena se zasmála krkolomným smíchem. „Periodu? Jo, to jsem dlouho neslyšela. Naposledy snad na základce."

Louis sklopil hlavu, aby na ni mohl pohlédnout mimo skla brýlí a pomyslel si, že to tudíž nemohlo být moc dávno. „Víte co, jak je vám libo. Ale nic navíc nedostanete, to si nemyslete," přimhouřil oči Louis a poškrábal se na hlavě, kde jen několik krátkých šedivých vlasů zakrývalo pleš.

Prostitutka se opět uchechtla. „Myslíte, že z toho něco vidím? To sotva. Všechno co je navíc, jde jim," řekla žena a otočila se na bok.

„Jo? Tak proč si o ně vždycky tak říkáte? Nemyslím si, že byste byly tak laskavé na vaše zaměstnavatele," tentokrát se zlehka zasmál muž středního věku.

„No dobře no, vy jeden vzdělanče. Tak něco málo z toho dostaneme, ale nic velkýho, dělí to mezi nás všecky, chápeš, ne, starej?" odpověděla naštvaně a málem jí praskly rty, jak se snažila je svěsit.

„Prý starej, no tak to si odpusť, holčičko," odpověděl Louis s naprosto kamennou tváří.

„Tak se neurážejte, no. Však na tom není nic špatnýho, ne, mít svý roky?"

„Víš co, na to jsi moc mladá, abys to posuzovala. Když si teda tak moc chceš povídat, tak mi aspoň řekni o čem?" zeptal se Louis a zapálil si cigaretu.

„Můžu?" natáhla ruku prostitutka.

„No jen si posluž," odpověděl Louis a podal jí celou krabičku i se zapalovačem.

„Můžeme si povídat, o čem chcete. Řekněte mi třeba, čím se živíte vy, ať je to spravedlivý," zabrumlala dívka, zapalujíc si přitom cigaretu vleže na zádech.

„Já myslel, že už to tady u vás každá ví. Vy se asi navzájem nemáte moc v lásce, co?" kroutil hlavou Louis. Jeho nitro bylo v zvláštním rozpoložení. Kdyby ze sebe sejmul to pudové prokletí! Nechce tu být, jemu zle a stydí se. Ale všechny tyto tuze nepříjemné myšlenky zahání pryč, protože si uvědomuje jejich nebezpečí. Proč je takový? Dneska prohrál tolik peněz. A místo toho aby mu to stačilo, musí zajít ještě sem, aby skončil s mladou prostitutkou na pokoji a povídal si s ní. Tolik slov si neřekne denně ani se svojí ženou. Jak moc by chtěl být s ní! Dobře ale ví, že tvrdě spí a že ráno vstává brzo. Nemůže si s ní povídat. Nic jiného mu tedy nezbývá, než si povídat s jinými, ne? Správně, ne, je hlupák a pošetilec. Kdyby tu nebylo to napětí, že se dostane do maléru, nechodil by sem. Vždyť sex s těmi bezcitnými roboty je jen rutinní rychlá záležitost. Myslí si, že nepozná, jak vše hrají. Ale on měl vyvinutý mimořádný cit pro všechny nuance, které může okem a především sluchem zaznamenat. Chtěl se po té prohře opít, místo toho skončil téměř střízlivý v nejhorším bordelu ve městě. V hlavě mu navíc pořád dokola zněla ta nová skladba. Musel ji už dokončit.

„Jsme přítelkyně stejně jako nepřítelkyně. Intrikujeme. Co byste čekal, vždyť jde o důkaz naší přitažlivosti a především o peníze. Věřte, že málokde po nich tolik prahnou, jako mezi námi."

„No tomu rád věřím. Proč nezkusíte něco jiného?" zeptal se Louis a popotáhl.

„Jiného? Mně tohle vlastně vyhovuje. Nedivte se tak! Já vím, není to obvyklý a máte zatraceně pravdu, jsem tam dole snad jediná, která je se svojí prací spokojená. Každý týden předvede aspoň jedna z holek hysterický záchvat a zhroutí se tam před námi všemi. Hloupý nány! Vážně k popukání. Já jsem ale spokojená. Kdybyste znal moji minulost, pochopil byste. Ale já mlčím, to mi věřte, nevytáhnete ze mě ani slovo."

„To je naprosto vaše věc," souhlasil Louis a hodil si nohu přes nohu.

„Co že tedy děláte?"

„Jsem skladatel. Snad se mi i daří. Hudba je dar od Boha! Je v ní něco, čemu nikdo neporozumí a jen ti šťastlivci, jako jsem já, mohou alespoň lehce okusit tu sílu, o které pak lidé mluví jako o dokonalé extázi. Umíte si to představit?"

„No to umím, no. I když moc do hudby nevidím. Taky myslím, že každý zažívá extázi při něčem jiným," odpověděla dívka, opět zívla a opět popotáhla.

„To s vámi souhlasím. Většina lidí by dokázala zažít mnoho těchto pocitů, jen málo z nich se k nim ale dostane. Pak jsou tu ty výjimečné, které jsou pro většinu skryty."

„Ale nemůžete říct, že jsou větší než jiné," podotkla prostitutka.

„To zajisté nemůžu," nadzvedl ramena Louis, hledící na polonahou ženu v manželské posteli. Tak moc se mu zastesklo po ženě a teplu jejího těla. Chtěl být s ní, povídat si, dotýkat se její kůže, vědět, že je nablízku. Netrávili spolu skoro žádný čas, měli odlišné pracovní doby a přes celý  den se míjeli. Navíc si přestávali rozumět, rozdělilo je jeho chování. Miloval ji jak nic na světě, ale jeho touha po risku, pořád se jen vsázet a přijímat nebezpečí, ho srážela na kolena. Ani se svým synem a dcerou netrávil tolik času, kolik by si přál. A do toho tolik práce.

„Já jsem dneska úplně přešlá," řekla hnědovláska a protáhla se. „Chtěla bych spát."

„Neuvěřitelné, co si dovolíte. Jste upřímná. To je celkem nezvyklé v této době. Tak se vyspěte. Já vylezu oknem a zmizím."

„To nemůžete, zjistí, že jste uprchl bez zaplacení a poletím," zpanikařila prostitutka a rychle se zdvihla.

„Ale prosím vás. Řeknete, že jsem chtěl zmizet a že jste to nechtěla dovolit, tak jsem to udělal násilně. Přece si nemyslí, že byste mě zastavila?"

„A co z toho budu mít já, hm?" zeptala se rozrušená žena a kroutila nesouhlasně hlavou.

„Vy? Vy se tu budete moct, téměř jak dlouho chcete, vyspat. To není tak špatné, ne?"

„Nic si nevydělám."

„To byste si nevydělala tak jako tak. Navíc jste žádnou službu neposkytla. Tak buďte ráda, jak to je," ubezpečil ji Louis a vstal, připravený strhnout jednu záclonu.

„A jak to chcete vlastně provést?" nechápala polonahá dívka.

„Následovně," zakřičel Louis a strhl prudkým švihnutím jednu ze záclon. Prostitutka zakvikla, ale dál byla zticha. Louis smotal záclonu a jeden konec přivázal k trubce od topení, které bylo přímo pod oknem.

„No tak vám děkuju teda," zavolala na Louise žena, když zrovna vylézal na parapet.

„Potěšení na mé straně," zasmál se Louis a spustil se dolů. Doufal, že to přivázal pevně. Zase cítil to vzrušení. Kdyby spadl, mohl si vážně ublížit. Postupně se soukal po zácloně dolů, a teprve když byl na jejím konci, uvolnil dlaně a pustil se. Ani z toho místa nebyl k zemi blízko, ale byla to už bezpečnější výška. Dopadl šikovně, stihl při kontaktu se zemí skrčit nohy, a tím se vyvarovat zlomeninám. V nohách mu solidně škublo, brýle se mu sesunuly až k špičce nosu, ale netrvalo dlouho a byl bezpečně na chodníku, mimo ten dům hrůzy. Nemá to tam rád!

Pocítil v sobě něco děsivého, jen temný pocit nezvratnosti, snoubený s tím nejkrásnějším, co ho kdy potkalo. Proč je tak špatný! Temná síla ho ovládala a ničila to jediné, po čem toužil. Život není jednoduchý, je to pěkná mrcha, ale on s ní ani nezápasí. Rezignoval, přestože právě on měl všechny předpoklady bojovat, měl vše, po čem člověk touží. Tím nejkrásnějším, co v sobě uzřel, byla myšlenka na jeho ženu. Bez ní neexistoval jeho svět. Přesto musel riskovat a podvádět ji. Necítil při tom nic, vůbec nic to neznamenalo, vždy šlo jenom o něj a o risk. Byl  sobec. A to nejdražší, co měl, to nechával spočinout v osamění, protože potřeboval nebezpečí víc než kdokoliv jiný. Kdy by mohl začít od začátku, už by to nikdy neudělal. Měl chuť se zabít, zničit se, proklít se, protože byl odpad lidstva. Umírá v sobě. A bojí se. Má strach z ubližování své nejdražší, přestože to dělá, má strach, že ji jednou kvůli tomu nebude mít u sebe, ztratí se a on se rozplyne. Ve veliké, ukrutné bolesti. Její oči. Ach, Priscillio moje! Kdybys mohla odpustit. Nezasloužím si to. Definitivní svět. Hnusný svět, plný fatálních chyb bez šance na návrat!

Přemýšlel nad jejich minulostí. Miloval ji už léta. A věděl, co to znamená. Všichni kolem si mysleli, že to také ví – jen poblouznění, neznalí! Oni dva to vážně znali. Přesto ho umořil děs života.

Kráčel prázdnou ulicí, v sobě tolik prokletých myšlenek. Ne, ještě nemohl jít spát. Zajde na pivo. Už je pozdě, ale v hospodě určitě někdo bude. Potřebuje si v hlavě srovnat pár věcí, takhle už to dál nešlo. Něco se muselo změnit…

7.

Samuel byl skutečně neuvěřitelný člověk. Jak jím mohl někdo pohrdat? Vivien žasl nad pohostinností a chytrostí onoho člověka, kterého ostatní považovali za hloupého bezdomovce bez špetky potenciálu na lepší život. Kolikrát na něj před ním někdo nadával a nazýval ho línou vší. Ach, samy to byly líné vši! A navíc malomyslné!

Malý srub měl neuvěřitelný půvab. Nebyl nijak prostorný, ale i tak se zde vešla malá polička se starožitnostmi, pár naházených knih v pleteném košíku, provizorní kuchyňka, starý divan a dřevěný stůl s židlemi. Na zdech si Vivien povšiml krásných obrazů s přírodními motivy a jedné černobílé fotografie tří malých dětí. Ještě jedna fotografie byla v rámu položena na poličce u starožitností, novější a barevná. Na ní byla vyobrazena nějaká mladá žena, usmívala se, oči jí jen zářily.

„No jo, vy měšťáci se tmy bojíte," kroutil hlavou Sam, jeho pohled nebyl ale vůbec pohrdavý, naopak byl velice vlídný a chápavý.

„Tma mě děsí jen někdy. Podle toho v jakém jsem rozpoložení, to se ví, ne? Ale přiznám se, jojo, já se vždycky přiznám, že takovou čirou tmu, jako je tady v lese, málokdy vidívám a že to je pravda pravd! Tedy spíš nevidívám."

„Je to o něčem jiném, že? Když jsem tu trávíval kdysi své první noci, taky jsem byl nesvůj. Děsilo mě to a zároveň vzrušovalo. Tma ve městě je  poloviční, stále do oken proniká světlo lamp, různá světla z elektronických přístrojů a podobně, sousedních domů nebo jen záře hvězd a měsíce. Tady na většinu míst nesvítí ani ten měsíc."

Vivien se zahleděl z okna do černého lesa. Pocítil zvláštní, až tísnivý pocit. Lidé se bojí neznámého, mají strach z toho, o čem nemají přehled. A tma je přesně tím, co ponouká jejich fantazii k nehezkým představám a srdce halí do šerého hávu. Přitom proč? Moudří lidé vidí ve tmě něhu, vidí  v ní dobro a zalíbení. Ale kdo je moudrý? Samuel? Ano, on ano, jak velký je to člověk.

„Můžu se tě na něco zeptat, kamaráde. Jsme kámoši, ne? Doufám, že jo, trosečníku, nebo ty jsi rozhodně můj. Popravdě jsem tebou unešený. Tvým způsobem života. Závidím ti to. Chtěl bych být tak volný jako ty a na všechno a všechny se vykašlat. A na ty, které ne, ti kašlou na mě, známe to, je to donebevolající. Dobře víš, co o tobě říkají ti ňoumové ve městě, paničky a pánové, ženy a jejich dítka, malí spratci po ničemných otcích, obyčejní fouskové a klevety s penisem. Ach, jak je nemám rád! Neříkám všechny, to je jasné! Jsem lidumil, to ne že ne, a s každým si  rozumím, ale jak zlí a hloupí mi připadají. Tolik výjimek tu je! Ti by se ti líbili! Moji přátelé, ti by tě taky zbožňovali, tebe a ten tvůj způsob života. Myslím, že to říkám úplně zbytečně, ale nenech se jimi nijak zdeptat. To ty ale neděláš, ne? Jasně že ne!"

Samuel se zasmál. Neměl z Viviena srandu, viděl, kým ve skutečnosti je a líbila se mu jeho extravagance. To jeho oblečení! Sám by si to v životě  na sebe nevzal a to ne z toho důvodu, že to nosí ti, kteří mrhají svůj životní čas, ale spíš naopak. Smál se, protože byl šťastný, že potkal tak zvláštního a příjemného člověka, který ho velebí. „Příroda je něco, co lidé ztratili. Přišli o jedno z mála kouzel na tomto světě. O životní moudrost zakořeněnou v tom, co život přineslo. Je tu vše, co potřebuji. Potravy mám, kolik se mi zlíbí, dobrodružství a zábavy též. Přitom je to ta nejpřirozenější zábava, je to meditativní stav, hloubavý a přitom často i plný prožitku. To je pravý opak, myslím kontemplace a prožitek. Přitom tady  získáváš vše, abys byl povznesen."

„Ano, ano, ano! To je ono! Víš, já jsem malíř. A přesně tyto stavy chci zachytit ve svých dílech! Relativní přítomnosti. Chci povznést ducha svým dílem, ale není to jen tak. Jen jednou věcí si stále nejsem jistý, Same. Necítíš se osamělý?"

„To je přirozená otázka a mnohem složitější, než by se mohla zdát. Jistým způsobem jsem, ale za to nemůže absence civilizace kolem mne.  Právě naopak. Její absence mi dává to, že osamělost nepociťuji. Tady ke mně mluví vše, stromy i ptáčci, hmyz a květiny. Každý má svůj příběh a jen ten, kdo tu žije, ho může vnímat celý. Lidé z města nevědí, co k nim v lese může promlouvat. Osamělost je spojena s něčím pro srdce závažnějším, jde o veliký pocit, o nějž jsem přišel. Snad ani nemusím říkat, co mám na mysli, nebo musím?"

„Na mysli můžeš mít jen to, co nás očarovává ještě víc, než je pravá tvář přírody, nepletu se, Samueli, ty, kdo chápeš. Můžu ti o tom popovídat? Můžu?" Vivien dychtivě kulil oči ke svému hostiteli.

„No jen povídej, vidím, že to potřebuješ dostat ven, city k ženám musí být vyřčeny," usmál se Samuel a přikývl.

„Ano, ano. Přesně tak. Děkuji ti. Jen jsem ti chtěl povědět, jak jinak, že, o té, která očarovala mě. Říkám to jako báseň, že? Sakra, neumím  si pomoct. Nevadí ti to? Snad ne, protože já to jinak nesvedu. K tvému srubu čarovnému mě zavedla světluška. Myslíc si to, jsem přišel až k tvým dveřím, když svíčka prošla jako živý tvor mým zrakem. Ale ta světluška tu byla, jen o něco dříve. Tím broučkem byla žena. Tajemná, mocná, hloubavá. Smutná, tak smutná, nebo jen vypadala zhýrale? Ale její kouzlo mě zachytilo. Jako bych snil svoje nejkrásnější představy. A pak jsem uviděl, jak v její pěnkaví náruči dlí nějaký šťastlivec a já sobecky trpěl jako kůň. A co zažene smutek? To víš lépe než já. A tak jsem díky světlušce dorazil do království tvého," domluvil Vivien a vzdychl. Byl rozzářen básnickým duchem bez špetky rýmu, létal v představách, které ho trýznily, ale dávaly mu možnost myslet na tu dívku.

„Hledáš cestu z osamění a jsi zhrzen, když se ti vyhýbá obloukem, že? Každý člověk to zná. Všichni jsou nebo byli někdy osamělí. Mějme společnou víru v příjemný osud, začni opravdu žít a jdi si za svým. Je to o resonanci světa kolem. Věřím v to. Ale také věřím v to, že tato cesta vede k mnoha utrpením a že člověk ani neví, co že to chce. Protože žije v bludu. Hledáš lásku a netušíš, čím je. Protože ty jsi dnes potkal dívku,  která tě očarovala a cítíš něco zvláštního, příjemného a chvějivého, přitom je to jen poblouznění. Láska je ještě něco mnohem mnohem složitějšího. Ale jít si za tím musíš, jinak nepoznáš nic. To je moje rada."

„Už chápu tvůj život v lese. Poznal jsem to už předtím a nemohla za to jen ta fotografie, Samueli. Pověz mi to, prosím. Třeba mě to uklidní a ty to jistě potřebuješ," řekl Vivien klidněji, trochu vychladl, protože si uvědomil, že stojí před člověkem, který si prožil velikou bolest, a snad pro úctu k ní se jeho srdce uklidnilo.

„Dobrá. Kdysi mě vážně tvořila tato síla, o které tu mluvíme. Byl jsem v ní až po uši. Nic nemohlo narušit náš svět, i když jsme pořád byli na hraně našeho konce. Víra byla naší spásou, byla to jistota, která nás děsila, ale zároveň jsme věděli, že jen ona byla naším jediným vlastnictvím a také přesně tím, co jsme potřebovali. Málokdo to chápe. Většina se nedostane ani na okraj té dálavy, kde jsme spočinuli. Povídají spoustu věcí, ale vy jim nevysvětlíte, že nerozumí, nikdo nepronikne do tak hlubokého světa nějaké dvojice. A přes tuto největší lásku, která mě živila a byla mnou, nastal bod, kdy žena, stvoření okamžiku, stvoření emocí a velké síly, byla v pasti. Nevěděla, co chce, milovala, a přesto si připadala prázdně. Velice úděsný pocit konce, propadání do nicoty, existence prchavé šance. Naše láska nikdy neumřela, jen nás celý svět zahalil tmou a životní pravdy překlopily naše radosti a trýznění. Miluji ji stále a vroucně! Není dne, kdy bych na ni nemyslel po dlouhý čas. Jediná má útěcha byla čistota přírody a samota. Volnost, kde se snoubí romance života. To ona ji tvoří v hloubi mne, protože tam stále je. Děkuji za to, že jsem měl štěstí ji potkat, znát, štěstí v tom, že mě tak povýšila svojí láskou, děkuji za možnost tak dlouho jí hledět do očí. Byl to velký příběh. Nemyslím si, že ho každý zažije. Ano, není snad nikoho bez příběhu lásky, ale jak krátce tyto lásky vidí, přesto si myslí, že přenášejí hory. Vidím to kolem sebe, a přestože mi kdokoliv může říci, že ta moje vidí krátce, já vím, kde je, vím, čím je, a názory druhých jsou mi ukradené. Budu žít mimo svět a myslet na tu pravdu uvnitř přírody, která povznáší, a na tu lásku, která ve mně stále dlí, i když osamělá a polovičatá stejně jako moje duše. Jsou jistí lidé, kterým toto dokážu povědět, s tím, že přesně nerozumí, co říkám, necítí to, ale touží po tom a jsou to ti, kteří toho jsou schopni. Proto to povídám i tobě, Viviene, protože u tebe to cítím. Jednou najdeš tuto lásku a dost možná budeš zhrzen jako já. Kéž bys měl větší štěstí. Taková bolest a odsouzení, jakým je po rozpůlení člověk vystaven, není hodno tohoto světa. Víš, neházím nic do žita. Věřím. Stále věřím. Jednou se objeví. Nebo napíše. Shledáme se a jako dřív poplujeme ve vodách, které jsou jenom naše, a nikdo jiný nemá možnost do nich vplout. Nejkrásnější svět, přes všechny problémy existence. Na světě je jeden velký zlý zákon, pravidlo znehodnocení. Všichni ho znají, někdo to nazývá omrzením. Člověk cítí tíseň z toho, že mu dělá větší problém se zahledět do toho druhého tak jako dřív, emoce se o něco zmenší. Přesto city jsou po té době hlubší, a když se člověk naučí překonávat to těžké hledání toho druhého, zaměří svůj vzájemný pohled do hloubky, objeví to nejkrásnější, co nám svět nabízí. Lidé tomu nevěří. Zpovrchněli a zapomněli na to hledání, protože toho nejsou schopni."

„Mám z toho teď větší respekt, jen co je pravda. Ale stále mám dojem, že vím, co je láska, protože ten pocit v sobě, to není záležitost chvíle, chci ji navždy! Chápu, že se mýlím, racionálně to vím, ale duševně to vnímám jinak. Rozumíš, ne? Ty mi určitě rozumíš, Same?"

„To víš, že ano. Nevím, jestli ti mám přát, aby tě potkala. Nebo: Určitě ti to přeji! Ale nečekej jen to, co máš teď v hlavě. Ani nevím, proč ti to říkám. Kdo nezná, nepochopí a tato slova stejně nedopomůžou změně, i kdybys je přijal. A kazit ti iluze nemusím," řekl Samuel, zívl a vstal. „Jdu ven. Chci ještě jít k ohništi. Můžeš mi pomoct, jestli chceš," pronesl lhostejně tmavovlasý muž a otočil se ke dveřím. Vivien neodpověděl, automaticky vstal a šel za ním.

Svíčka uvnitř a velký měsíc jim svítily na práci. Samuel měl polínka, klacky a zbytek starých novin, které vyhrabal někde ve městě, poskládané vedle srubu, proto nebylo tak obtížné pro ně zajít a nachystat ohniště na podpal. Hned jak dřevo donesli a poskládali podle Samuelova systému, škrtli sirkou, kterou měl Sam schovanou v malé dřevěné kůlně za srubem, v níž měl uloženo spoustu lesního nářadí a podobných důležitých věcí pro člověka žijícího v přírodě.

„Sledování přírody, třeba tady ohně, je jedna z nejúchvatnějších činností člověka," vzdychl Samuel, sotva se posadili k ohništi. Plameny ohně pomalu nabíraly na síle, svojí nespoutanou energií uvolňovaly atmosféru a svým kontrastem ke klidné temné síle lesa působily jako mocné přírodní kouzlo. Byly tančícím živlem, rozviřovaly vzduch a za tichého praskání dříví uvolňovaly svoji podmanivou vůni do nočního ticha. Zvuk rozpadajícího se dřeva, vůně odpařující se rosy, vlhkost a studená atmosféra okolních stromů působily na dvojici velice vznešeným a zádumčivým dojmem. Krev jim vířila živočišností, pomalu se odpoutávali od lidskosti a splývali s okolní krajinou.

„Ano, Samueli, kamaráde, máš ale recht. Jen se to musí umět. A je to tak těžké, tak moc těžké," krčil rameny Vivien a trochu se ztišil, jako by nechtěl narušovat posvátné zvuky okolní krajiny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můza za zrcadlem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.