Milan Hes

Promluvili o zlu

Holocaust mezi dějinami a pamětí…

Nakladatelství

Epocha

Milan Hes

Promluvili o zlu

Holocaust mezi dějinami a pamětí…

Milan Hes: Promluvili o zlu

Copyright © Milan Hes, 2013

Cover © Helena Jiráková, 2013

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2013

ISBN (ePub) 978-80-7425-955-5

ISBN (mobi) 978-80-7425-956-2

ISBN (PDF) 978-80-7425-957-9

„Z tábora jsme vyšli obnažení, vyrabovaní, vyprázdnění a dezorientovaní – a trvalo dlouho, než jsme se opět naučili každodenní řeč svobody. Užíváme ji ostatně ještě dnes s pocitem nepatřičnosti a bez opravdové důvěry v její platnost.“

Jean Améry

Úvod

Předkládaná práce si klade za cíl nahlédnout vzájemný vztah mezi dějinami a pamětí, a to s důrazem na didaktické využití paměti přeživších šoa. 1 Paměť je zde pojímána jako fenomén, který může významnou měrou napomáhat k utváření historického vědomí. Není tak představována jako konkurence, či dokonce hrozba pro odbornou historiografii, ale naopak jako vazba k minulému, se kterou lze při poznávání dějin smysluplně spolupracovat. Paměť dokáže přinášet svébytné pohledy na proběhlé historické události, nezřídka poodkrývá témata doposud skrytá či tabuizovaná, umožňuje do veřejně sdíleného vztahu k minulému vstupovat jedincům a skupinám z řad dlouhodobě mlčících či přehlížených.

Vycházíme z toho, že paměť přeživších šoa je výrazným příkladem generační paměti, který by neměl upadnout v zapomenutí. V českém prostředí byl sice jistý zájem o vzpomínky přeživších patrný ihned po skončení války, celospolečensky rozšířeným jevem se však stal (s krátkou výjimkou šedesátých let) až v posledních dvou desetiletích. Do určité míry jsme svědky procesu, který v západoevropském a severoamerickém prostředí započal již před více jak padesáti lety a vrcholil přibližně v devadesátých letech 20. století. Pozornost, jež začala být věnována vzpomínkám přeživších šoa, představuje jeden z nejdůležitějších důvodů, který ve svém důsledku vedl k všeobecnému nárůstu obliby fenoménu paměti.

V textu není sledována pouze otázka narůstajícího zájmu o paměť. Rovněž jsou připomínány četné snahy historickou paměť ovládat, dezinterpretovat a zneužívat k nejrůznějším (převážně politickým) cílům. Mezi typické příklady často účelového nakládání s pamětí, kterým je věnována zvláštní pozornost, patří zacházení s pamětí šoa. Obzvláště v komunistických režimech se dlouhodobě jednalo o téma, které patřilo mezi soustavně přehlížené a potlačované. I z tohoto důvodu nenacházela v Československu podstatná část přeživších odvahu vystoupit se svými prožitky na veřejnost. Očití svědci šoa tak často nevyprávěli o svých zážitcích ani v rodinném prostředí a obvykle se odhodlali poskytnout svědectví až po změnách, které započaly v listopadu 1989.

V knize jsou nejprve analyzována svědectví pamětníků, kteří o svých zkušenostech pojednali v autobiografickém textu. Po nich následuje interpretace svědectví těch přeživších, kteří se jako narátoři aktivně podíleli na konkrétním orálně historickém projektu. V obou případech je pozornost věnována rovinám pamětníkova vyprávění, ve kterých se zabývá vztahem k vlastní paměti a vzpomínání. Uvědomujeme si totiž, že ačkoli jsou tyto vrstvy paměti její podstatnou součástí, zpravidla se v běžně zveřejněných svědectvích objevují jen v minimální míře. Tematicky se tedy jedná především o popis obtíží a překážek nejrůznějšího charakteru, jež podle vypravěče akt vzpomínání provázely nebo ho podstatnou měrou komplikovaly. Jako velmi důležité se rovněž ukazuje i pamětníkovo zamyšlení nad případným potlačením vzpomínky na prožité. Cenné jsou také postřehy, které poodhalují motivaci k zaznamenání vlastních vzpomínek. Svědkovo případné přemítání nad významem „aktuálně“ zachycených vzpomínek pro něj samotného, jeho blízké a další možné příjemce mediálního sdělení nám nabízí možnost hodnotit na svědectvích pamětníků nejen ryze dějinný obsah vzpomínek, ale také jejich stejně důležitou rovinu současnou. Interpretace audiovizuálních svědectví pamětníků je tak v našem případě převážně zamyšlením nad charakterem vzpomínání konkrétních osob, které prošly hrůzami šoa.

Svébytný prostor v předkládaném textu zaujímá úvaha nad tím, jaké možnosti poznávání minulosti může pro historiografii, didaktiku dějepisu i širokou veřejnost přinášet konkrétní archiv vizuální historie. Text se snaží názorně ukázat to, jak se moderní úložiště elektronických dat může stát nejen skutečně živým místem paměti, ale rovněž funkčním edukačním prostředím. Ti z přeživších šoa, kteří se nakonec rozhodli poskytnout svědectví, to často učinili také proto, aby nabídli možnost poučení následujícím generacím.

Přes aktuálnost tématu historické paměti šoa je třeba konstatovat, že v českém ani slovenském prostředí neexistuje doposud v didaktice dějepisu významnější práce, která by se detailněji věnovala otázkám rozboru „charakteristických znaků“ autobiografické paměti. Předkládaná kniha chce být alespoň skromným příspěvkem k této otázce. Ráda by se také ve vztahu ke sledované problematice stala podnětem k dalším mezipředmětovým bádáním i jistou nabídkou konkrétního využití audiovizuálního svědectví pamětníka šoa jako školního historického pramene. S velkou pravděpodobností se totiž i v námi předkládaném případě ukazuje, že tento druh „historické informace“ je pro současné žáky a studenty velmi atraktivní a blízký.

V nejobecnějších rovinách pojetí kolektivní paměti vychází předkládaná studie především z textů francouzského sociologa Maurice Halbwachse a německého egyptologa Jana Assmanna. Při řešení otázky narůstajícího zájmu o historickou paměť se opírá o myšlenky polského historika Marcina Kuly a již zmíněného Jana Assmanna, jehož kniha „Kultura a paměť“ se stala rovněž cennou inspirací k vymezení pojetí školního historického pramene. Při sledování možností využití oral history a audiovizuálního svědectví v edukačním prostředí nachází práce oporu zejména v přístupech anglického historika Roberta Stradlinga a slovenského didaktika Viliama Kratochvíla. Dodejme, že v souvislosti se zde představovaným chápáním pojetí didaktiky dějepisu, v rámci kterého je pojednáno o sledovaném tématu historické paměti šoa, se rovněž ukázaly jako velmi podnětné úvahy historika a didaktika Zdeňka Beneše.

1. kapitola
Paměť a dějiny

„Paměť je lidskou schopností podržet některé prvky minulosti;základem vztahu k minulosti je proto paměť.“

Tzvetan Todorov

Položme si v úvodní kapitole nejprve otázku, jaký je vztah mezi dějinami a pamětí? Německý egyptolog Jan Assmann, na jehož teoretické úvahy bude v následujících pasážích textu poměrně často odkazováno, přišel s tezí, jejímž jádrem je tvrzení o tom, že „současný“ bouřlivý zájem o paměť vede ke změně humanitní vědy jako takové. K této otázce uvádí: „… kolem pojmu vzpomínky (se) buduje nové paradigma věd o kultuře, které umožní pohlédnout na rozmanité kulturní fenomény a oblasti – umění a literaturu, politiku a společnost, náboženství a právo – v nových souvislostech.“ 2

1.1. Minulost v dějinách, minulost v paměti

V duchu výše citovaného Assmannova vymezení tedy nemá smysl proti sobě ostře stavět „pravdu historické vědy“ a „pravdu subjektivně laděné reflexe autobiografického vyprávění,“ 3 prostřednictvím kterého je vždy vzpomínka realizována. Naopak by tato spjatost historie a paměti měla být obzvláště pro historii něčím samozřejmým, cenným a obohacujícím. Možná je to v duchu slov Georga Didi-Hubermana pro historika celkem zásadní rozhodnutí vzít na vědomí, že paměť je smysluplným východiskem našeho „žitého vztahu k dějinám“ 4 a k soustavnému poznávání minulosti. Je také podle Didi-Hubermana důležitou skutečností, že paměť je zakotvena v přítomnosti vzpomínajícího. Ovšem ani dějiny nereflektujeme z jiného časového rozměru, než je naše současnost. Oba přístupy se v zásadě prostupují. Jsou si blízké. „Je to pamäť, ktorej sa historik dovoláva a skúma ju, nie presne minulosť. Nejestvuje iná história ako memoratívna a mnemotechnická: povedať to je sice samozrejmosť, znamená to však nechať preniknúť vlka do košiara vedeckosti. Pamäť je totiž psychická vo svojom fungovaní a anachronická vo svojich účinkoch montáže, rekonštrukcie alebo precedenia času. Nemôžeme akceptovať memoratívny rozmer histórie, abysme zároveň neakceptovali jej zakotvenie v nevedomí a jej anachronický rozmer,“ 5 konstatuje Georges Didi-Huberman. Je pravděpodobné, že ve výše uvedené charakteristice Didi-Huberman jasně pojmenoval obtíže, pro které řada historiků může mít nepřekonatelný „problém“ paměť jako vztah k minulému vůbec přijmout.

Paměť by neměla být obcházena laiky ani odborníky. „Poznání minulosti bez ohledu na to, jak malé může být, vždy začíná pamětí,“ 6 upozorňují historičky Joyce Applebyová, Lynn Huntová a Margaret Jacobová. Historie se podle výše uvedených autorek knihy „Jak říkat pravdu o dějinách“ 7 vlastně nikdy od paměti a vyprávění úplně nevzdálila. Jde spíše o uvědomění si prvků, které mají společné. Jako konkrétní příklady těchto spojitostí historičky uvádějí: „Tak jako sama paměť má také každé historické dílo strukturu děje zahrnující počátek, střední část a konec.(…) Navzdory ústupu velikých vyprávění si historie nadále uchovává silně vyprávěcí podobu, a to dokonce i v těch nejspecializovanějších monografiích ze sociální a kulturní historie.“ 8

Domníváme se, že v případě paměti a historie by mělo více jít o vzájemné „smíření“ a spolupráci těchto dvou pohledů. Například Françoise Mayer celkem často v knize „Češi a jejich komunismus“ 9 ani nepoužívá striktního odlišení mezi pojmy dějiny a paměť a raději volí „souborné“ označení „vztah k minulosti.“ 10 Podle francouzské historičky se jedná o „vztah, který skupiny i jedinci udržují s ´tím, co bylo dříve´, o čemž si společně vytvářejí představu.“ 11 Nebylo by pochopitelně nijak správné (ani principiálně demokratické) podřídit paměť historii, pohltit ji a tvrdit, že teprve pod „dozorem historie“ 12 se paměť stává alespoň částečně použitelnou alternativou našeho pohledu na minulost. Jak také trefně ke vztahu dějin a paměti napsal filozof Tzvetan Todorov: „…i ze samotného hlediska hledání pravdy není paměť prostě historií se slevou, hrubým materiálem, který je nepoužitelný, dokud není vytříděn historickým sítem.“ 13

Pochopitelně bychom Todorovovu výroku mohli ihned oponovat. Nabízí se například úvaha francouzského historika J. Le Goffa, který naopak tvrdí, že paměť je vlastně jen „surovinou historie“, kterou vědec pečlivou prací dokáže vytřídit, analyzovat a celkově použít. „Příliš upřednostňovat paměť znamená ponořit se do nezvladatelného proudu času.“ „Historie musí paměť objasňovat a pomáhat jí opravit její omyly,“ dodává Jacques Le Goff. 14

Stejně striktně odděluje paměť od historie 15 rovněž i český politolog Pavel Barša, když upozorňuje na to, že paměť je v „daleko větší míře odrazem praktických požadavků přítomnosti než teoretických kritérií pravdy o minulosti.“ 16 Oněmi současnými motivy, které živí paměť a vedou ji k veřejnému vystupování, míní Pavel Barša především „politické zájmy“ konkrétních skupin, které s využitím paměti chtějí posílit své postavení, upevnit sociálně potřebné „vědomí my“, uspokojit své kulturní potřeby nebo získat ekonomický profit. Jedná se podle Barši o přivlastňování si interpretace minulosti, která je pro danou kolektivní paměť žádoucí a tedy politicky výhodná. Navíc s odkazem na „průkopnickou práci“ Maurice Halbwachse 17 upozorňuje Pavel Barša na to, že historie může být jediná (univerzální). V případě paměti však tuto charakteristickou vlastnost prakticky nalézt nemůžeme. Paměť je ze své podstaty pluralitní. Pavel Barša k tomuto uvádí: „…existuje tolik pamětí, kolik existuje lidských skupin.“ 18

Spíše je z námi zastávané pozice k problematice kolektivní paměti inspirativní, aby si vzájemně „pohledy“ historie a paměti vypomáhaly, a především se respektovaly. Historie může právem tvrdit, že na rozdíl od paměti disponuje vědecky objektivnějšími metodami práce, používá pojmosloví, které je možná přesnější, a především mnohdy starší apod. „Obhájci paměti“, jako například Frank Ankersmith, tvrdí, že ona větší „rozvolněnost“ komunikace nemusí být v případě paměti automaticky nevýhodou, která nám brání v hodnotné výpovědi o minulém. 19 Právě u citlivého tématu židovské minulosti z časů druhé světové války se opakovaně objevuje názor, že prožitek obětí a přeživších nelze rekonstruovat z dochovaných písemných pramenů a je nutně zapotřebí vyjít z paměti deníků, memoárů či vyprávění. Je pochopitelné, že argumentační síla tohoto názoru je mnohdy posilována ze strany samotných přeživších. Mají totiž ve velké části pocit, že jejich zkušenost je běžnou prací historiků nezachytitelná. Někteří přeživší studují historiografii šoa, sledují dokumentární filmy, ale přesto mají dále přetrvávající pocit, že vše podstatné rozhodně nezaznělo a vlastně ani zaznít nemohlo.

Nejsme ani jednoznačně přesvědčení, že by paměť byla ve srovnání s historií mnohem více náchylná stávat se obětí manipulace, jejímž cílem je hrubě zkreslit náš pohled na minulost. Toto nebezpečí hrozí historii bohužel rovněž. Naopak se domníváme, že historie a paměť mají i přes pochopitelné vzájemné odlišnosti hodně společného. Tzvetan Todorov ke shodným rysům historie a paměti dodává: „Zobrazení světa, ať už je provádí paměť nebo historie, je však vždy výsledkem analýzy a selekce; 20 rozdíl obou spočívá pak spíše ve způsobu analýzy než v její přítomnosti nebo nepřítomnosti.“ 21 Navíc „pravda historie“ není svou povahou vždy a za všech okolností pravdou vědeckou tedy „důvěryhodnější“. Ať již máme na mysli například přírodní zákony, definice práva či poučky z oblasti heraldiky, které čas od času historik při své práci využije, historické usuzování se stejně vždy neopírá o pravdu přesně měřitelného světa. Jeho zdrojem naopak velmi často bývá podle historika Paula Veyna „běžný žitý život“, v kterém se dějiny historiografie nacházejí spolu s pamětí. Tato skutečnost činí kategorie historie a paměti velmi blízkými. 22

Bohužel v minulosti často docházelo k tomu, že vzájemná vazba mezi historií a pamětí byla narušena. „Toto vytržení paměti dobyvačným a vykořeňujícím tlakem historie jako by způsobovalo zjevení: rozlomení velmi starého pouta totožnosti, konec toho, co prožíváme jako samozřejmé: shody historie a paměti,“ 23 konstatuje nad mnohdy ne příliš fungující kooperací historie a paměti Pierre Nora.

Obdobně upozorňuje na rizika účelové záměny vzpomínky za dějiny filozof Břetislav Horyna. Ke zmiňovanému problému uvádí: „Pokud ale vzpomínku nahradíme její vědeckou preparací, tzn. postavíme na její místo ´dějiny jako vědu´, vyvstane před námi známý obraz dějin psaných vítězi. Jím znázorňujeme, že jsme uzpůsobili svou anamnetickou kulturu účelové selekci a nyní uchováváme v paměti jen něco, zatímco mnoho jiného vydáváme v zapomnění.“ 24 Paměť je vlastně v situaci nechtěné síly, která může „vítězům“ narušovat monopol moci. Je proto vhodnější ji ovládnout, respektive ji neposkytnout potřebný prostor k existenci.

O dopadech nepřirozené dominance dějin nad pamětí se zmiňuje v knize „Čas a vyprávění“ francouzský filozof Paul Ricoeur. Na rozdíl od Břetislava Horyny však důsledek takového stavu hodnotí především z pohledu historie jako vědy. Jaké by bylo dějepisectví bez „kontaktu“ s pamětí, táže se Paul Ricoeur. „Historiografie totiž může být i bez paměti, pokud ji pohání pouhá zvědavost. Pak směřuje k exotismu…“ 25

Vždyť právě na základě vyprávění svědků událostí vznikala první historická díla, která se v evropské tradici vůbec objevila. 26 Paměť a dějiny v „počátcích“ celkem přirozeně spolupracovaly, konstatuje v předmluvě knihy „Paměť a dějiny“ francouzský historik Jacques Le Goff. „Historie tedy byla nejprve vyprávěním, líčením toho, kdo mohl tvrdit: ´Viděl jsem, zaslechl jsem to a to.´“ 27 Tato kooperace se však celkem rychle vytratila. Teprve ve dvacátém století se zájem o paměť objevuje ve větší míře a historická věda začíná promýšlet svůj vztah ke kategorii paměti.

Historie tak může nabídnout svůj úhel poznání a částečně odlišným viděním historické zkušenosti pak obohatí naši znalost minulosti pro změnu zase paměť. „Historie, alespoň ve svých kanonických podobách se upírá ke hmotnému a pokud možno kvantifikovatelnému světu. Naopak paměť uchovává především stopu, kterou vnější události zanechávají v duchu jednotlivců, dává tedy přednost nehmotnému světu duševních zážitků,“ 28 uvádí k rozdílům mezi dějinami a pamětí Tzvetan Todorov. Dále k odlišnostem historie a paměti Tzvetan Todorov připojuje poznámku k jazykovému charakteru historického pojmenování na straně jedné a popisu vyprávění, které z paměti vychází, na straně druhé. „Historie…dává přednost subjektu: je celá blázen do vlastních jmen…, dat a míst, která umožňují přesně lokalizovat, do čísel. (…) Paměť není naopak vůbec důvěryhodná, pokud jde o subjekty: svědkové zapomínají jména osob a míst, pletou si dny, nevědí nic o počtech, protože mají k dispozici jen svou konkrétní zkušenost. Lze říci, že veškerá jejich pozornost se soustřeďuje na predikát: kvalifikují událost a reprodukují stopu, kterou v nich zanechala.“ 29

Ani odlišnost „jazykového odkazování,“ 30 která panuje mezi historií a pamětí, by tedy neměla být argumentem, pomocí kterého bychom paměť izolovali od poznání minulosti. Vyprávění pamětníka dané události nám sice nenabídne totožný obraz minulosti jako například konkrétní písemný pramen, který je uložen v archivu, ale pro změnu nám slovy Tzvetana Todorova „umožní prožít znovu onu akci a znovu pocítit to, oč v ní šlo, lépe než to umožňují data, jména a čísla.“ 31 Paměť tak může být v duchu charakteristiky Dušana Třeštíka vnímána nejen jako jisté „alternativní dějiny“, ale především je dokladem našeho „autentického vztahu k minulosti.“ 32 Žijeme s minulostí, časový rozměr naší existence je plný, a tím vlastně i smysluplný.

Je samozřejmé, že lidský život je plný „duševních zkušeností“, zážitků a prožitků, které pro běžnou reflexi historiografie jsou jen velmi obtížně přístupné. Byla by však obrovská škoda chtít tyto jevy z lidské minulosti vytěsnit. Jak k této otázce výstižně poznamenává jeden z mediálně nejznámějších českých přeživších, spisovatel Arnošt Lustig: „I osobní historie je historie. Jako je jizva důkazem rány. Prošlý kalendář svědectvím o době. Vyschlá studna připomínkou vody.“ 33 Není zde podstatné, že Lustig používá pro paměť pojem „osobní historie“. Zásadní je spisovatelův apel na to, aby tento „typ dějinné zkušenosti“ nezůstal opomenut, protože slovy Tzvetana Todorova „tyto zážitky neexistují o nic méně než hmotná fakta.“ 34 Pro historii, která se pečlivě stará o ověření svých důkazů a tvrzení, je mnohdy snazší takovéto fenomény ignorovat, než se je snažit uchopit. „Paměť se (však) nestará o ověření, a proto nemá takové zábrany; nebývalým způsobem nám tedy osvětluje podstatné stránky zkušenosti.“ 35

Nejenom mezi přeživšími šoa, ale také v historické obci má (spolu s Janem Assmannem), stále více odborníků pocit, že by stoupající zájem o paměť mělo dějepisectví brát vážně. Jistě nejde jen o častější využívání nových (alternativních) metod poznání. Takto může být chápána například aplikace orálně historického výzkumu v badatelské práci, kdy nám právě oral history umožňuje obsahy paměti vůbec poznat. 36 Důležitou problematikou, ke které paměť historii přivádí, je rovněž promýšlení role dějepisectví, kterou zastává v historické kultuře dané společnosti. Z toho pochopitelně vyplývá také otázka vztahu historiografie k didaktice dějepisu. „Žádná jiná věda totiž není tolik odkázána na laiky (a na formy udržování paměti a její konfrontování s věděním) jako dějepisectví; je však na laiky zároveň vázána i v tom, že právě laici pro pozdější bádání generují o své době prameny (…), a konec konců je na ně vázána i v tom, že laici jsou nakonec důležitými konzumenty výsledků,“ 37 upozorňuje sociolog a historik Miloš Havelka.

Pokud má historická věda ambice být důležitým pilířem neustále se vyvíjející historické kultury 38 a nechce se uzavřít v postavení „kolektivní paměti historiků – profesionálů,“ 39 pak by měl být dialog s pamětí (a ostatními faktory, které nám pomáhají porozumět minulosti) 40 pro historiky stále běžnější skutečností. V souvislosti s úvahou nad úlohou svědectví přeživších šoa a také ve snaze usvědčit popírače nacistických zločinů ze lži, která má zbavit pamětníky genocidy jejich pravdy prožitého, filozof Jean Françoise Lyotard k potřebě dalších (a nejen čistě kognitivních) rovin v historickém myšlení uvedl: „Přísluší tedy historikovi, aby bral v počet nejenom škodu nýbrž i křivdu? Nikoli realitu, nýbrž onu meta-realitu, jíž je zničení reality? Nikoli svědectví, ale to, co zbývá ze svědectví, když je zničeno (dilematem), totiž pocit? Pak je ale třeba, aby historik skoncoval s monopolem přiznávaným kognitivnímu režimu vět týkajících se historie a aby se odvážil propůjčit sluch tomu, co není prezentované v pravidlech poznávání.“ 41 O související skutečnosti, že by se měla paměť rovněž stát také nedílnou součástí didaktických materiálů a vzdělávání obecně, bude pojednáno ještě později.

1.2.Paměť jako nástroj i předmět
nekonvenčního dějepisectví

Totožnou otázku o proměně způsobu fungování historické vědy jako si položil Jann Assmann či Tzvetan Todorov, si klade polská historička Ewa Domańská. Věnujme alespoň krátký úsek práce jejímu pojetí vztahu historie a paměti. Také Ewa Domańská se v souvislosti s nárůstem zájmu o paměť táže, jak by měla historiografie pod vlivem paměti pracovat. Dospívá k principiálnímu odlišení konvenční neboli akademické historiografie („historia konwencjonalna“) od historie nekonvenční („historia niekonwencjonalna“). 42

Z důvodu dlouhodobého opomíjení některých témat konvenční historiografií zůstal k dispozici prostor, který je podle Domańské nekonvenční historiografii k dispozici. 43 Ukazuje se, že prostor, který má nekonvenční historiografie a její bádání k dispozici, není nijak nepodstatný. Nelze ho dále obcházet a ani nelze zavírat oči před skutečností, že sledovaná témata existují. Klíčovou kategorií v celé nově vymezené humanitní vědě je podle Domańské pojem autentičnost („szczerość“). Ta je chápána jako hodnota, či dokonce postoj, který respektuje při poznávání minulého například subjektivitu, vcítění, emoce, formulovanou životní zkušenost i pamět. 44

Zatímco konvenční dějepisectví tradičně formuluje své vědecké závěry na základě objektivních písemných pramenů a ve své prezentované formě se snaží působit maximálně realisticky, nekonvenční historiografie je naproti tomu výrazně subjektivní. 45 Otázkou však je, zda objektivní písemné prameny skutečně vždy vypovídají o historické realitě, nebo ve skutečnosti předkládají jen model této reality. Na to upozorňuje Michel Foucault, když v knize „Archeologie vědění“ uvádí: „…historie ve své tradiční formě memorovala monumenty minulosti, transformovala je v dokumenty a nechávala promluvit stopy, které samy o sobě jsou často neverbální či říkají mlčky něco jiného, než o čem mluví…“ 46 Když už jsou na tomto místě využívána stanoviska postmoderní filozofie, je vhodné nevynechat snad ještě základnější tezi, která vyjadřuje pochybnost o tom, zda je vůbec v možnostech historie jako vědy dosáhnout nějaké objektivity. „Posvátnou krávou historie byl postulát ´objektivity´. Postmoderní mluvčí ho ostře kritizovali. Jestliže chápeme historické světy jako možné rekonstrukce minulosti, pak se otázka objektivity jeví v jiném světle. Každý historický svět je subjektivní konstrukt, protože jeho autor je osoba s individuálním přesvědčením, s určitým rozsahem znalostí, s určitou ideologickou pozicí a myslící v určitém teoretickém rámci a v určité dějinné situaci,“ 47 konstatuje Lubomír Doležel. Pochopitelně jistá kontrola těchto subjektivních konstruktů (historických světů) existuje a není rozhodně věcí libovůle. 48 Podstatné však podle Doležela zůstává, že nelze jednostranně historii označovat jako objektivní. Například oproti subjektivní paměti.

Uveďme také, že se nekonvenční dějepisectví navenek prezentuje značně rozvolněnými způsoby narace, nebojí se experimentovat s vyprávěcími styly, nezdráhá se opouštět klasické formy historického výkladu a používat metaforická vyjádření, ale také se oproti konvenčnímu přístupu opírá o jiné zdroje, než jsou jen psané texty. Stranou zájmu tak nezůstávají komiksy, fotografie, filmy, pomníky, památníky, webové stránky a samozřejmě také již mnohokráte zmiňovaná ústní vyprávění. Zkrátka otevírá se obrovský prostor pro uplatnění paměti.

Možná se nekonvenční historiografii nedaří vždy plně uspokojit touhu po (tradičně pojatém) vědeckém poznání pravdy, na stranu druhou se díky jejímu zaměření objevují v popisu minulosti kategorie ontologické, estetické či etické. 49 Podobně jako tyto kategorie běžně užíváme v našem každodenním životě, chce nekonvenční dějepisectví, aby zaznívaly při zobrazení minulosti. Pozornost je v nekonvenční historiografii přenesena od tradičního popisu více k hodnocení. Slovy filozofa Michela Foucaulta tím, že se změnil postoj k dokumentu (pramenu), již není „primárním cílem dokument interpretovat, určit, zda říká pravdu a jaká je jeho vlastní vyjadřovací hodnota, nýbrž pracovat na něm zevnitř a rozvíjet jej. (…) Dokument již tedy pro historii není netečným materiálem.“ 50

Nebrat výše zmíněné faktory na zřetel, by se mnohdy rovnalo lhostejnému vyhazování informací do prostoru zapomnění. Hlavní problém spočívá v tom, že nemáme kvůli povaze pramene žádnou jistotu, zda ho ještě podruhé budeme moci použít. Taková šance se obzvláště v případě paměti opakovat nemusí. Výstižně problém vyjádřil spisovatel Arnošt Lustig, když napsal: „Historie se opírá buď o pravdu, o nic jiného než pravdu, nebo to není historie. Čas je matkou pravdy, ale chvílemi i matkou lži. Pravda je unavena. Časem se začne podobat staré ženě. Mám strach, že i pravda může umřít.“ 51

2. kapitola
Zájem o paměť

„Paměť je duchovní páteř, bez které se naše tělo pokřiví. Zapomnění je Atlantida, která už neodvratně zmizela pod ledovými vodami oceánu.“

Arnošt Lustig

Položme si nyní otázku po zvyšujícím se zájmu o problematiku paměti. Tento nárůst není charakteristický jen pro historiografii, ale i pro ostatní společenské vědy. Dejme prostor dotazu, který ve většině společenskovědních prací zůstává poněkud stranou. Proč v posledních desetiletích stoupl zájem o paměť?

2.1. Nesamozřejmost otázky
po vzestupu tématu paměti

Aktuální popularita tématu paměti často vede až k jakési samozřejmosti v zacházení s tímto pojmem a ani prostředí historiografie v tomto nezůstává výjimkou. Autoři si otázku po vzrůstajícím zájmu o paměť kladou opravdu jen výjimečně. Proč však zájem o paměť neexistoval v této hojné podobě již dříve? Proč je tomu ve frekventovanější míře až v době současné či relativně nedávné? Jaké jsou důvody narůstajícího zájmu o fenomén paměti?

Na výše uvedené otázky nabízí několik přesvědčivých odpovědí archeolog Jan Assmann. Ten vychází z Halbwachsova vymezení fenoménu „kolektivní paměti,“ 52 ale mnohem více se v knize „Kultura a paměť“ 53 věnuje otázce “kulturní paměti“. Nutno konstatovat, že v žádném případě Assmann nepovažuje konjunkturu sledovaného jevu za pouhou náhodu. 54

Zájem o vzpomínku (nejen jako předmět historického studia) odkazuje svým původem podle archeologa Jana Assmanna hned ke třem klíčovým faktorům. Ve zkratce zmiňme, že se jedná o vyspělé technologie, etické hodnoty a vyrovnávání se s pamětí přeživších.

2.2. Technika, technologie a paměť

Jako první důvod uvádí Jan Assmann obdivuhodný technický a technologický rozvoj elektronických médií (včetně masmédií) a výpočetní techniky, když konstatuje: „Prožíváme kulturní revoluci, která se svým významem vyrovná vynálezu knihtisku a ještě dříve písma.“ 55 Možnosti zaznamenávat, archivovat a dále využívat obrovské množství dat (a tedy i lidských vzpomínek) se v současné době dostaly do rozměrů, které byly pro předcházející generace jen stěží představitelné. „Pro záznam toho, co vnímají oko a ucho, byla v našem věku vynalezena řada externích pamětí: magnetofony, video, CD, počítačové paměti. Obraz a zvuk je nyní možno přemisťovat v prostoru a čase, jsou opakovatelné, reprodukovatelné v míře, jež se před jedním a půl stoletím zdála nemyslitelnou,“ 56 oceňuje v knize „Metafory paměti“ 57 míru technického pokroku v této záležitosti Douwe Draaisma. „Žijeme v době externích pamětí.“ 58

Máme vlastně k dispozici velmi vyspělé „umělé paměti“. 59 Ať již v podobě výše zmiňovaných osobních počítačů, 60 nosičů dat, celých elektronických archivů apod. Ty nám umožňují slovy Jana Assmanna „nevídané rozšíření opětovného uchopení uložených sdělení a informací.“ 61 Prakticky v totožném duchu doplňuje Assmannovu charakteristiku také již citovaný Douwe Draaisma, když uvádí: „Tyto umělé paměti nejen že poskytly přirozené paměti podporu, odlehčily ji a v některých místech nahradily…“ 62

Douwe Draaisma si mimochodem (v souvislosti s vyzdvižením významu umělých pamětí pro život člověka) všímá rovněž zajímavé faktu, když uvádí, jakým způsobem umělé paměti zpětně „formulovaly naše názory na vzpomínání a zapomínání.“ 63 Procesy individuální a často i kolektivní paměti tak na sebe „nabraly“ podobu umělých pamětí, když byly právě za pomoci těchto metafor 64 popisovány. „Od počátku – to znamená od doby voskové tabulky – je lidské vzpomínání a zapomínání popisováno v pojmech, které jsou převzaty z protetických pamětí.“ 65

Postupem času 66 se tedy metaforou paměti jakožto voskové tabulky 67 stává prostor, kde bylo skladováno něco cenného, ještě později se paměť „stává“ knihou a kniha zároveň pamětí. Pochopitelně se opis principů fungování naší paměti nemohl zastavit u knihy, a tak se staly vhodným metaforickým vyjádřením rovněž camera obscura, fonograf, daguerrotypie, fotografie, film a počítač. 68

Význam využití „počítačové paměti“ pro chod soudobé civilizace pozitivně oceňuje také francouzský medievista Jacques Le Goff. Ten se dokonce nezdráhá použít v této souvislosti termínu revoluce: „Zvraty, jež paměť zaznamená ve 20. století, především po roce 1950, však představují opravdovou revoluci. Elektronická paměť je pouze jedním z jejích prvků, nepochybně však prvkem nejpůsobivějším.“ 69

Za alespoň krátkou zmínku jistě stojí skutečnost, že egyptolog Jan Assmann upozornil v souvislosti s rozvojem „externalizované paměti“ 70 současných technologií také na dva historicky vzdálenější milníky rozvoje uchování a přenosu „informací.“ Jedná se o vznik písma a vynález knihtisku.

Před vznikem písma měla paměť a s ní spjatá vzpomínka podle historika Le Goffa „více volnosti a tvořivého uplatnění“ 71 než po počátku jeho používání. „Paměť společností bez písma, předávaná učením, není pamětí ´doslovnou´, jak se naopak obecně soudí. (…) Lidé ztělesňující paměť, v tomto případě vypravěči / specialisté na paměť /, nehrají stejnou roli jako učitelé ve škole (…) a nepěstují mechanické, automatické učení. (…) Kolektivní paměť zde tedy zřejmě funguje na základě ´tvořivé rekonstrukce´, a nikoli na základě mechanického memorování.“ 72

Kreativita paměti v stavu před vynálezem písma byla pravděpodobně i zárukou poutavosti příběhů (mýtů), které byly později zapsány a oslovují svým obsahem čtenáře dodnes. Příběh nudný a nezajímavý by si jen sotva našel své posluchače. „Přežít“ mohla jen taková vyprávění, která si našla (ať již z jakéhokoli důvodu) své publikum, kterému mohl vypravěč „svůj“ příběh předat. Teprve používání písma „souvisí s hlubokou proměnou kolektivní paměti.“ 73

Rovněž přední odborník na mediální problematiku Marshall McLuhan v souvislosti se vznikem a užíváním písma neváhá hodnotit tuto historickou skutečnost jako zásadní zlom v dějinách celého lidstva, když v knize „Jak rozumět médiím“ 74 uvádí: „Ze všech velkých hybridních svazků, plodících obrovské uvolnění energie a obrovské změny, mělo největší vliv setkání písemné a orální kultury. To, že fonetická literárnost dala místo ucha oko, je sociálně i politicky pravděpodobně nejradikálnější explozí, jaká může v nějaké sociální struktuře nastat.“ 75

Nezanedbatelnou roli sehrál rovněž fakt výběru materiálu, pomocí kterého byl nápis prezentován. Ve starověkém (antickém) světě měl svou důležitou úlohu v předávání paměti kámen. Byl oproti jiným materiálům dostatečnou zárukou viditelnosti, a především trvanlivosti pamětihodné události, o které zápis pojednával. „Kámen, nejčastěji mramor, sloužil jako opora pro nesmírný náklad paměti. Tyto ´kamenné archivy´měly oproti archivům ve vlastním smyslu slova navíc jakýsi naléhavě veřejný ráz, přičemž sázely na okázalost a trvanlivost této kamenné a mramorové paměti.“ 76 Ať již však byl či nyní v současnosti je zvolený materiál pro záznam textu jakýkoli, vždy má „povahu památníku“, protože „surová kolektivní paměť neexistuje“, doplňuje Jacques Le Goff. 77

Co se týká vynálezu knihtisku, 78 tj. dalšího Assmannem zmiňovaného předělu v rozvoji „umělé paměti“, ten sice „způsobí na Západě revoluci paměti, avšak revoluci pomalou.“ 79 Knihtisk se svým důrazem na „opakovatelnost“ knižní produkce však nevnesl podle Marshalla McLuhana do našeho světa jen převratnou novinku na poli kulturního rozvoje, ale vtiskl také „charakteru“ celé civilizace jistý druh „mechanického principu, který ovládá náš svět.“ 80 Důsledky používání a šíření Gutenbergova vynálezu se ukázaly jako celospolečensky dalekosáhlé. „Prostřednictvím knihtisku byla vytvořena obrovská paměť spisů minulosti, vedle níž se lidská paměť jevila zcela nedostatečnou. (…) Vyučovací i tržní proces byly změněny knihtiskem. Kniha se stala prvním vyučovacím strojem a zároveň prvním masově vyráběným zbožím,“ dodává Marshall McLuhan. 81

Možnost většího rozšíření a také zlevnění knižního textu se ukázala pro rozvoj společnosti jako zcela zásadní. Také André Leroi – Gourhan podtrhl význam tohoto vynálezu, když napsal: „S knihtiskem se čtenář dostává nejen do styku s kolektivní pamětí obrovského rozsahu, jejíž látku už si nedokáže zapamatovat, ale běžně má příležitost využívat i nové texty. Jsme tak svědky postupné exteriorizace individuální paměti.“ 82 Na pomyslný vrchol svého významu vystoupal knihtisk postupně, a to až v epoše evropského osvícenství, kdy podle Le Goffa „pokrok vědy a filozofie promění obsah a mechanismy kolektivní paměti.“ 83

2.3. Paměť jako součást sebereflexe
současné civilizace

Další Assmannem uváděný důvod nárůstu zájmu o paměť již nepochází z oblasti technologického rozvoje výpočetní techniky (včetně zdokonalování externích úložišť dat), ale pro změnu se jedná spíše o „rozměr hodnotový“, respektive takřka o klasickou otázku z problematiky etiky a filozofie dějin. Dalo by se s trochou zjednodušení konstatovat, že jde o jistý druh naší reflexe vůči minulému (prožitému), že se jedná o vyrovnávání se s dějinným odkazem nám předcházejících společností a kultur.

Jan Assmann tento faktor charakterizuje následujícími slovy: „…vůči naší vlastní kulturní tradici se šíří postoj ´post-kultury´ (George Steiner), v níž cosi, co dospělo ke konci – Niklas Luhmann to nazývá ´Staroevropa´ -, dále přežívá jako předmět vzpomínky a komentovaného zpracování.“ 84

Jsme civilizací, která na jedné straně až abnormálním tempem vrší nejrůznější archiválie a připomínky minulého, ale také společností, která paradoxně obrovskou rychlostí ztrácí znalost své vlastní kultury a historie. Vzpomínka může být jednou z možností, jak se s tímto „napětím“ vyrovnat. Je příznačné podle francouzského historika Le Goffa, že právě v uplynulém 20. století se postoj k minulosti objevuje v jakémsi rozporuplném vztahu, kdy „na jedné straně získá lpění na minulosti nejprve vypjatou, reakcionářskou podobu, a potom za druhé se 20. století, vězící mezi atomovým strašákem a euforií z vědeckého a technologického pokroku, obrátí k minulosti s nostalgií a zároveň s obavami či nadějí k budoucnosti.“ 85

Není sběr vzpomínek jistým projevem nárůstu idealizujícího poměru k minulosti? Leckomu se může skutečně zdát při „pohledu“ do minulosti, během poslechu vyprávění či při prohlížení rodinného alba onen minulý čas idyličtější, méně problémový či více srozumitelný než hektická přítomnost a nejistá budoucnost. Jacques Le Goff se domnívá, že právě z výše uvedených příčin pramení obliba „hledání kořenů“, které se tak velmi daří v současných médiích, či dokonce v obchodních strategiích výrobců a prodejců: „Odtud plyne móda retro, záliba o historii a archeologii, zájem o folklór, módní vlna etnologie, zápal pro fotografii, která utváří paměť a vzpomínky, i prestiž pojmu národního dědictví.“ 86 Podle Le Goffa se jedná až o paradoxní situaci, kdy se moderní až překvapivě intenzivně spojuje s minulým, a vytváří tak jistý druh „nadčasové symbiózy“ uvnitř sociální skutečnosti.

Obdobně v knize „Historici a čas“ popsal narůstající oblibu fenoménu paměti francouzský historik Jean Leduc, když o poslední čtvrtině 20. století neváhá hovořit jako o době „závazku paměti.“ 87 Všímá si především toho, že se zájem o paměť projevuje jako „zvýšená starostlivost zaměřená na dědictví,“ 88 která nachází svůj praktický odraz v módní vlně genealogických výzkumů, v rostoucím počtu vzpomínkových slavností či v rozkvětu rekonstrukcí nejrůznějších historických událostí. 89 Pro „tradiční společnosti“, kde je „starobylost jistou hodnotou“, v kterých „vládnou starci, kteří uchovávají kolektivní paměť a ručí za hodnověrnost a vlastnictví“, není vztah k minulosti a paměti ničím nelogickým. Naopak je vazbou posilující a společensky zásadní. 90

Dvacáté století však pro naprostou většinu populace nebylo epochou, kterou by prožili uprostřed „tradičních společností.“ Vztah k minulosti se však nijak nezjednodušil. V honbě 91 za stále modernějším způsobem života nebyla vazba na minulost zavržena jako něco z podstaty odlišného. Le Goff popisuje „rozpor“, kdy se „moderní na okraji propasti přítomnosti obrací k minulosti. Odmítá-li staré, snaží se zároveň uchýlit do minulosti. Modernita jde ruku v ruce s módou retro. Toto období, jež se má za zcela nové, je posedlé minulostí, pamětí a historií.“ 92

Nad vlivem postmoderní situace na proměnu předmětu i metodologie historické vědy se zamýšlí v knize „Ideje, dějiny, společnost: studie k historické sociologii vědění“ český sociolog a historik Miloš Havelka. Kromě toho, že v prostředí postmoderního uvažování se historiografie začala více věnovat tématům z oblasti mikrohistorie, historické antropologie či kulturních dějin se také v práci historiků více „projevila pluralizace přístupů, hodnot i výzkumných perspektiv, které nedávno předtím platily ve sféře historického a politologického poznání spíše za nedostatečně transparentní, nebo dokonce za málo validní.“ 93 To mělo mimo jiné za „následek“, že „došlo také ke znovuoživení historického a sociologického zájmu o fenomén kolektivní a individuální paměti jako nejen nejširšího východiska historického poznání (či předmětu historické sociologie vědění), ale také jako jednoho z důvodů plurality interpretačních možností.“ 94

Dvacáté století se svými technickými možnostmi včetně rozvoje médií jistě přispělo k lepšímu zachování a prezentaci paměti. Předpokládejme, že by však bylo jen obtížně možné tento zájem vybudovat doslova z ničeho. Zájem o paměť zde jistě byl i dříve. Spíše je otázkou do jaké míry jsme ho schopni doložit a rekonstruovat. Francouzský historik Marc Bloch v knize „Obrana historie aneb historik a jeho řemeslo“ 95 k této otázce dokládá: „Na rozdíl od některých jiných typů kultury naše civilizace totiž vždy velmi spoléhala na svou paměť. Vedlo ji k tomu všechno: dědictví po křesťanství stejně jako dědictví antické. Naši první učitelé, Řekové a Římané, byli národy historiografů. Křesťanství je náboženstvím vyznavačů historie.“ 96 Povaha evropsko-americké civilizace je ve svých „základech“ podle Marca Blocha vlastně povahou „společnosti paměti.“

2.4. Přeživší šoa jako živoucí výzva
pro zachování paměti

Třetí faktor Jan Assmann vyzdvihl jako nejdůležitější důvod našeho zájmu o paměť. Charakterizoval ho jako „ rozhodující motiv .“ 97 V knize „Kultura a paměť“ uvádí, že v „současnosti dospívá k závěru cosi, co se nás dotýká mnohem osobněji a bytostněji. Začíná vymírat generace očitých svědků nejtěžších zločinů a katastrof v análech lidských dějin.“ 98

Nenávratné ubývání přeživších šoa je jedním z ústředních důvodů, proč v naší civilizaci roste zájem o vzpomínku jako takovou. Uvědomujeme si, že se ztrátou konkrétní generace zmizí také „jedinečná“ a ničím nenahraditelná zkušenost. Pokud nechceme o tuto reflexi minulého s definitivní platností přijít, musíme se snažit svědectví pamětníků podchytit dříve, než budou zákonitě překryta dalšími vrstvami generační paměti. Ty z pochopitelného hlediska zachycují již jiný úsek historické skutečnosti. 99

Není nikterak žádoucí vzpomínku přeživších dále odkládat někam stranou. Neodvratitelně se přibližujeme k situaci, kdy nastane ztráta této živé generační paměti. 100 Většina přeživších si své zážitky nikdy nezapsala, jen menší část z nich poskytla badatelům orální historie nebo médiím nějaký rozhovor. Mají své prožitky v paměti a v současné době je vskutku poslední okamžik, kdy je možné přeživší poprosit, aby se podělili o své vzpomínky s ostatními.

Bez nositelů paměti respektive, bez jejich vyprávění, 101 nezůstane s velkou pravděpodobností zachováno z osobní zkušenosti přeživších téměř nic. „Paměť žije a uchovává se v komunikaci; pokud se komunikace přeruší, resp. pokud zmizí anebo se změní referenční rámce komunikované skutečnosti, vede to k zapomnění,“ 102 doplňuje Jan Assmann. Jak také k otázce vyhasínání kolektivní paměti dále poznamenává polský historik Marcin Kula: „Tradice, která je předávána prostřednictvím skupiny, může přestat existovat s tím, jak ubývá počet členů této skupiny na daném území.“ 103

Obětí nacistických zločinů ubývá, stárnou, umírají a s nimi může (fyzicky nutně musí) zmizet i jejich osobní historická zkušenost. Celkem jednoduše se dá tento neúprosný proces také časově vyjádřit. „Čtyřicet let vyznačuje v kolektivních dějinách hranici mezi epochami, kdy živoucí vzpomínku ohrožuje zánik a formy kulturní vzpomínky se problematizují,“ 104 doplňuje k charakteristice „hlavního motivu“ současné kulturní paměti Jan Assmann. Dále upřesňuje: „Po čtyřiceti letech opouštějí doboví svědci, kteří jako dospělí zažili určitou významnou událost, profesní život, zaměřený především na budoucnost, a vstupují do stáří, v němž se rozvíjí vzpomínání a spolu s ním touha po fixaci a předání.“ 105

Jistě také Assmannovo tvrzení o nárůstu paměti šoa podporuje skutečnost, že je stále v současné době vydáváno velké množství memoárových knih s touto tematikou, jsou bohatou měrou natáčeny filmové dokumenty o tomto tématu, objevují se nové varianty uměleckého zpracování autobiografické paměti přeživších, ale také v obecné rovině přibylo v závěru 20. století odborníků a studentů, kteří se shromažďováním a zpracováváním vzpomínek přeživších zabývali či ještě stále zabývají. 106

Vedle obvyklých způsobů „zachycení“ paměti šoa se můžeme setkat s tím, že dochází až k jisté komercionalizaci prezentování paměti. Také v těchto případech je připomínáno utrpení židů, ale prostředky, pomocí kterých je o minulosti vypovídáno, jsou více než diskutabilní. Jak moc je přípustný průnik komerce v této citlivé historické otázce? Marcin Kula v knize „Nośniki pamięci historycznej“ přichází s konstatováním, že je tento jev pro naši současnost stále běžnější. Místa utrpení a paměti šoa jsou nabízena cestovními kancelářemi jako ověřené a atraktivní turistické cíle. V extrémních případech jsou produkovány počítačové hry s tematikou nacistické genocidy nebo vydávany kuchařské knihy se zaručeně pravými recepty z prostředí šoa. 107

I takovéto zacházení s pamětí svědčí o tom, že zájem o ni jistě existuje. Je smysluplné klást si otázku, co může být v tomto případě výsledkem zacházení s minulostí. Bude naplněna i jiná funkce historie a dějepisu než jen funkce zábavná? Nemůže být toto pojetí paměti šoa pro oběti a přeživší spíše urážlivé? Neusnadňuje dokonce cestu ke zkreslování historické skutečnosti? 108

Vraťme se však v krátkosti ještě k základní tezi této podkapitoly. V případě ubývání generační paměti nemůžeme zkrátka nijak otálet a musíme se pokusit alespoň nějakou formou zachytit její obsah. S apelem na uchování mizející kolektivní paměti vystoupil již francouzský sociolog Maurice Halbwachs, když k problematice napsal: „Když už se paměť o sledu událostí nemůže opřít o skupinu, která se na nich podílela nebo nesla jejich důsledky, která je zažila či o nich slyšela vyprávět z první ruky, když se rozptýlí mezi několik jednotlivců ztracených v nových společnostech, které už tyto skutečnosti nezajímají, protože jsou pro ně příliš vzdálené, tehdy jedinou možností, jak zachránit vzpomínky, je písemně je zachytit v souvislém líčení.“ 109 Potřebu, včas zaznamenat mizející vzpomínku prostřednictvím umělých pamětí, zdůrazňuje rovněž Jan Assmann, když v knize „Kultura a paměť“ v souvislosti s  generační pamětí přeživších šoa uvádí: „To, co je dnes ještě živoucí vzpomínkou, se bude zítra šířit pouze prostřednictvím médií.“ 110

2.5.Demokratizace společnosti a nárůst politické participace
jako podněty pro nárůst zájmu o paměť

Pokud si faktory, kterými německý egyptolog objasňuje nárůst paměti, ještě jednou připomeneme, pak vidíme, že jsou všechny časově zakotveny ve 20. století. Tedy v epoše, kdy jsme na jedné straně svědky velkého rozvoje komunikační techniky a s tím spjatého nárůstu dostupnosti médií a informovanosti obecně. Na straně druhé ovšem registrujeme ne nenáhodná nutkání k reflexi velmi problematického 20. století, v kterém se mnohokráte velmi brutálním způsobem otevíraly pomyslné nůžky mezi rozvojem morálním a technickým. Pravděpodobně nejkřiklavějším případem tohoto rozdvojení byla podle sociologa Zygmunta Baumana nacisty vedená genocida. 111

Ve 20. století, kdy bylo o poznání snazší prostřednictvím médií zaznamenávat a šířit vlastní názory, včetně politických postojů, v tom samém století, kdy řada lidí nehodlala k problémům eticky mnohdy pokulhávajících civilizací mlčet (nebo zkrátka tito lidé měli pocit, že už by neměli jako zástupci dané society mlčet) a do třetice ve 20. století, kdy lidstvo získalo v nacistických vyhlazovacích táborech zkušenost ze samotného „dna hrůzy“, se narůstající zájem o paměť objevuje také jako důsledek demokratizace, nárůstu politické participace, obecné emancipace a leckdy jako výraz revoltujícího postoje doposud „mlčících“ vrstev.

Podle historičky Ewy Domańské má paměť jedinečnou šanci stát se jakýmsi „prostředkem uzdravení“ v  procesu společenské sebereflexe. Může tak radikálně změnit pohled na minulost. Paměť zaujímá podle Domańské zcela nezastupitelnou roli v procesu demokratizace, když dává příležitost „vypovídat“ doposud přehlíženým. 112

Možná je to poněkud otřepané klišé, ale není od věci připomenout skutečnost, že cesta ke skutečně demokratické budoucnosti je nemožná bez znalosti vlastní minulosti. Konjunktury paměti ve spojitosti s demokratizací společenského klimatu si všímá ve velmi zajímavém článku s názvem „O dějinách a paměti“ 113 český historik Dušan Třeštík, když o zvyšujícím se zájmu o paměť píše, že je vlastně „vzpourou malých lidí proti velkým dějinám, okrajových skupin proti majoritním dějinám, které je většinou zcela důsledně vytěsňovaly.“ 114 Dušan Třeštík neváhá hovořit až o „svrchovaně politickém proudu paměti, (kterému) nejde o pravdivost v uzoučkém profesionálním smyslu shody s prameny, nýbrž o obecnou autentičnost, tedy o pravdivost v širokém slova smyslu.“ 115 Vynechávat paměť jako další vhodný zdroj lidského poznání by v přístupu k minulosti bylo minimálně rozporuplné.

V této souvislosti Ewa Domańská blíže vymezuje možnosti využití studia paměti, když v předmluvě k antologii současné americké historiografie „Pamięć, etyka i historia“ pukazuje na to, že právě paměť je velmi užitečným nástrojem pro poznání řady jevů, o kterých obvykle užívané prameny informují nedostatečným způsobem, nebo dokonce zcela tyto skutečnosti opomíjejí. Domańská například zmiňuje problematiku postkoloniálních bádání, genderovou otázku nebo také například traumatické či jinak silně emocionálně nabité prožitky, které lidé v minulosti prokazatelně zažívali. 116

Zbavovat se možností, které nám paměť v přístupu k dějinám nabízí, by se častokráte rovnalo velkému zužování či deformování celé sociální skutečnosti. Bohužel k těmto opomenutím z nejrůznějších příčin běžně docházelo a vůbec se tento problém nemusel týkat jen oborové historiografie. „Zbavit se“ v dějinách jednotlivců, skupin či celých vrstev bylo celkem běžnou praxí. Pohledy na vývoj a strukturu společnosti byly často úmyslně zužovány také například ve světě krásné literatury. Následkem takovéhoto přístupu bylo to, že v uměleckém zobrazení (právo umělce svobodně volit estetické prostředky, pomocí kterých bude znázorňovat realitu, pochopitelně tímto nikdo nechce zpochybňovat) se dlouhodobě nemusely objevovat prvky, které byly součástí dobové společnosti. Jak ostatně dokládá následující příklad, který přináší historik Zdeněk Vašíček. „Z minulosti mohou vymizet i celé vrstvy společnosti. Tak po osm století ve středověku zmizeli ve Francii z literatury venkované. Jak uvedl G. Simeon, před Balzakem nemohla v románu vystupovat žádná osoba vlastnící méně než 20 000 liber důchodu.“ 117

Jak již upozornila výše citovaná Ewa Domańská, musíme si uvědomit, že pro poznání řady oblastí minulosti lidstva, získáme jen těžko jiný druh „pramene“ než právě paměť. Navíc pro řadu témat citlivější a humánnější přístup stejně nevytvoříme. Právě paměť je jedním z nejvhodnějších způsobů pro pochopení okolností traumatických zážitků, které museli lidé nedobrovolně prožít.

Paměť je zároveň skrze sdělované vyprávění i jednou z klíčových možností, jak také obětem traumat pomoci. „Léčba svědectvím“ 118 , kdy „přeživší znovu vyprávějí a prožívají své traumatické zkušenosti a snaží se je uvést do vztahu k traumatům, která utrpěli“ 119 se pozvolna stává „běžnou“ formou terapie. Výjimkou již nejsou v dnešní době ani postupy, kdy zaznamenané vzpomínky přeživších jsou uloženy do archivu orální historie a následně jsou využívány jako důležitá součást léčby dalších pacientů. 120 Mlčení zpravidla totiž celou situaci jen zhoršuje a jeho negativní dopady dříve nebo později postihují jednotlivce i společnost samotnou. 121

Zájem o paměť v druhé polovině 20. století narůstá spolu se zájmem o jedince, skupiny či celá etnika, 122 kolem kterých panovalo dlouhé mlčení. Je výrazem celkové demokratizace prostředí. Jacques Le Goff tento jev spojuje s podstatou badatelské práce, která se tímto fenoménem zabývá. Jedno bez druhého podle francouzského medievisty nemůže smysluplně existovat. K tomuto výstižně uvádí: „Profesionální badatelé zabývající se pamětí (…) by totiž z boje za demokratizaci sociální paměti měli udělat jeden z prvořadých imperativů své vědecké objektivity.“ 123

Po právu se šířil během druhé poloviny 20. století pocit, že i „obyčejní a pro vědce dlouho neviditelní“ lidé mají prostřednictvím vlastní paměti začít „psát“ dějiny, ale také v dějinách jako aktéři konečně i „vystupovat“. Vždyť slovy historika Dušana Kováča „dotyky človeka s dejinami prebiehajú permanentne a dennodenne.“ 124 Jde „jen“ o to, dát s pomocí metod, 125 které mohou vzpomínky zaznamenat a dále je smysluplně šířit, šanci všem, kteří doposud mlčeli. „Od vnímania dejinnosti je už iba krátky a vlastne úplne samozrejmý krok k reflexii dejinnosti. Pretože ľudia vnímajú historický rozmer vlastnej existencie, núti ich to o dejinách premýšľať,“ konstatuje Dušan Kováč. 126 Vyrovnání se s minulostí  je podle historika Zdeňka Vašíčka „jednou z forem sebeuvědomování, individuální i skupinové identifikace.“ 127

Dějiny se za přispění paměti stávají také dějinami těch, kteří doposud zůstávali mimo zájem odborné i laické veřejnosti. 128 Významná představitelka orální historie Pilar Dominguezová v rozhovoru s Miroslavem Vaňkem vyzdvihuje onen „demokratický přelom“, ke kterému v dějepisectví pod vlivem nárůstu zkoumání paměti, a tedy i s rozvojem oral history vlastně došlo. Jak konstatuje Jan Assmann: „Koncept ´orální historie´…zrušil sepětí mezi písmem a dějinami. (…) Dějinné vědomí se stalo univerzálním antropologickým rysem.“ 129 V současnosti je podle španělské historičky Pilar Dominguezové možno „slyšet hlas nás všech, co se podílíme na utváření historie, hlas žen a mužů.“ 130 Dále s jistým optimismem doplňuje: „Věřím, že lidé si již nemyslí, že se dá ještě v dnešních dnech omezit dříve opomíjené skupiny, které paradoxně tvoří většinu společnosti.“ 131 Sama zdůrazňuje, že v aktuální době považuje za klíčové studium paměti těch, „kteří byli na okraji“ , dále chce, aby v současnosti nebyla opomenuta ani paměť těch, kteří mají ve své psychice uloženy válečné zážitky. Podle Dominguezové by se pochopitelně nemělo zapomenout ani na „obyčejné“ lidi. 132

V prakticky totožném duchu jako Pilar Dominguezová hodnotí narůstající zájem o paměť a orální historii rovněž americký historik David King Dunaway. Ten vymezuje zaměření historické vědy jako humánnější, sociálně obsažnější a v zásadě i tolerantnější badatelskou aktivitu, která je k svébytnosti člověka mnohem pozornější, než bývalo dějepisectví v dobách předcházejících. Podle Dunawaye je obrovskou předností orální historie, že „umožňuje lidem, kteří nebyli zahrnuti do historických záznamů, kterým tak bylo řečeno, že nejsou důležití, aby řekli svůj vlastní příběh. Tím se historie přeorientovává a zahrnuje do sebe nás všechny, ne pasivním způsobem, ale aktivním, tím, že se my, lidé, stáváme součástí historie.“ 133

Povšimněme si prosím, kterak David King Dunaway klade důraz na to, aby se z lidí nestali pasivní součásti historie, ale naopak sebevědomí a aktivní činitelé historického procesu. O vyprávění vlastních vzpomínek jako „síle, která dodává lidem sebevědomí a smysl sobě samých,“ 134 se zmiňuje v rozhovoru také britský historik Paul Thomson. V podobném duchu se přímo k badatelům a studentům orální historie přimlouvá Elizabeth Milwoodová, když říká: „Pomáhejte lidem pochopit, že jejich historie je důležitá, že jejich příběhy mají svou závažnost.“ 135 Udržovat a šířit zájem o paměť je bezesporu také úkolem didaktickým. „Nejde jen o to, uvést lidi z menšinových skupin do dějin, ale také je přimět, aby dějiny vytvářeli. Aby věděli, co dějiny vlastně jsou, že neexistuje jen jeden pravdivý příběh minulosti, ale že je to konstrukt přítomnosti, který je velmi politicky zainteresovaný, politicky motivovaný, že je to politický akt,“ 136 uvádí v rozhovoru s Miroslavem Vaňkem historik Alexander Freund.

Takřka v identickém duchu oceňují význam utváření vztahu k vlastní paměti české badatelky Jiřina Šiklová a Alena Wagnerová, když konstatují: „Vysvětlování dějinných událostí už není výsadou expertů, ale každého z nás. (…) Vyprávěná historie, historie v ústním podání, nebo odborně oral history vrací tak dějiny do ´úst´těm, kteří ve své většině bývají spíš jejími objekty než subjekty.“ 137 V zápětí Šiklová s Wagnerovou dodávají: „Pozornost, kterou orální historie a celá řada spřízněných metod zaměřuje na život jednotlivce, je možné považovat za určitou reakci na společnost moderní doby, v níž jako by se osud jednotlivce ztrácel…“ 138

Ocitáme se tak znovu na počátku našeho vymezení nárůstu zájmu o paměť jakožto odrazu demokratizace a politické participace. Můžeme se po právu domnívat, že v důsledku společenské emancipace většiny společnosti se také objevila touha nechat zaznít paměť dříve opomíjených sociálních skupin. U konstatování faktu, že věci bylo zdárně dosaženo, že paměť dlouhodobě mlčících již zaznívá či je zaznamenávána, že vše je vlastně v nejlepším pořádku, bychom rozhodně neměli skončit. Pokud nedosáhneme kvality jednání, kdy jedinec a společnost mohou stavět na smysluplných, a hlavně pevných základech vlastní socializace, v které hraje dějepisné (humanitní) vzdělání svou nezastupitelnou roli, pak právo na místo paměti v dějinách může zůstat jen prázdnou frází.

Demokratické hodnoty sice umožnily nechat slyšet hlasy těch, kteří dlouho slyšet nebyli, ale bohužel nemusí být vždy v silách demokracie, aby tento požadavek zůstal zachován. V zájmu ekonomických priorit, komerčně zajímavějších projektů, politického střetávání názorů nebo „jen“ jinak nastaveného konzumního životního stylu můžeme lehce na jednotlivé části naší minulosti opět zapomenout. 139

Výše formulované obavy z oslabení či ztráty paměti nejsou vlastně ničím novým. Možná by bylo v této souvislosti možné oprášit více jak stoletý požadavek Friedricha Nietzscheho, který ve své slavné úvaze „O užitku a škodlivosti historie pro život“ 140 kritizuje (positivistickou) historiografii za to, že se příliš soustředila na hledání pramenné základny v archivech a ignorovala život člověka. Tím se historická věda podle Nietzscheho zbavila onoho „sepětí s člověkem“ a v důsledku přestala „pěstovat historii k účelům života.“ 141 Nebyla náhodou situace v přístupu k využívání paměti v minulosti tak trochu podobná? „Historii zajisté potřebujeme, ale potřebujeme ji jinak, než ji potřebuje zhýčkaný zahaleč v zahradě vědění… (…) My ji potřebujeme k životu a k činu, ne k pohodlnému odvrácení od života a činu, nebo dokonce k okrášlení sobeckého života a zbabělého špatného činu,“ 142 doplňuje své názorové vymezení proti dobovému dějepisectví německý filozof Friedrich Nietzsche.

Vraťme se však k našemu čtvrtému faktoru, který zapříčinil nárůst zájmu o paměť. Není od věci si připomenout, že s pamětí se v jakémsi surovém stavu nikdy nepotkáváme. Spojuje nás s ní akt vyprávění. Protože jen výjimečně dějinami opomíjení lidé disponují vlastními úložišti dat a v psané formě produkují jen naprosté minimum dokumentů, zůstává jejich „archivem“ vlastní paměť. Jak výstižně uvádí slovenský publicista a autor literatury faktu Jozef Leikert: „…najlepšie archívy sú tie, ktoré nosia ľudia v sebe. Stačí nájsť vhodný objekt, získať dôveru, počúvať, klásť fundované otázky a posúvať tok myšlienok. (…) Skutočne som neraz v ľuďoch našiel viac pravdy ako v archívnych dokumentoch, ktoré sa z rôznych príčin často kamuflovali, ničili, prepisovali či ináč prispôsobovali.“ 143

S pamětí se otevírá cesta k vyprávěné paměti. „Vyprávění (je) klíčově důležité jak pro totožnost jednotlivce, tak i pro totožnost společenskou“ 144 , konstatují v knize „Jak říkat pravdu o dějinách?“ 145 historičky Joyce Applebyová, Lynn Huntová a Margaret Jacobová. Zároveň dodávají, že vyprávění je „forma s jejíž pomocí je společenskému životu připisován význam.“ 146

Vyprávění je přirozeným počátkem, průběhem i završením vzpomínky a bere na sebe nejčastěji podobu autobiografického příběhu. Někdy se vypravěč ostýchá, omlouvá a vlastně se diví, že je schopen se svým příběhem vystoupit. Ne vždy totiž zpočátku chápe to, že jeho příběh je pro někoho cizího zajímavý, že právě jeho pohled na prožitou minulost je součástí dějin. Vždyť řada vypravěčů naposledy slyšela cosi o dějinách během školní docházky.

Vyprávění je možná na první pohled velmi prostou skutečností, 147 ale vhodnější způsob k předání vlastních vzpomínek většinou prostě nemáme. O potřebnosti a důležitosti vyprávění je přesvědčen i český filozof Břetislav Horyna, když v souvislosti se smysluplností svědectví pamětníků tvrdí, že vyprávění (mýty) nepotřebovala společnost pouze před mnoha staletími, ale příběh je stále aktuální a prospěšný 148 rovněž pro člověka dneška. 149 Slovy Georga Didi-Hubermana je to právě paměť, která „preceďuje minulosť od jej presnosti. Je to ona, čo čas humanizuje a konfiguruje…“ 150 Digitálně přesný záznam minulosti by pro člověka byl spíše pastí, v které by se z hlediska smysluplnosti individuálního i kolektivního života neuměl orientovat. Právě paměť poskytuje našemu vztahu k minulému onen důvěrně známý rozměr, který činí prožité srozumitelné nám i skupině, s kterou zážitek sdílíme.

3. kapitola
Potlačení a ztráta kolektivní paměti

„Odedávna, kam až sahají záznamy lidské inteligence,byla vypěstovaná paměť nejoceňovanějším duševním darem.“

Mihaly Csikszentmihalyi

V předcházející části práce jsme si kladli otázku, co vede k narůstajícímu zájmu o paměť. Nyní se ocitáme v „situaci“ zcela opačné. Paměti se nemusí nutně dařit na výbornou, může se naopak postupně ztrácet, nezájem může převážit nad jejím poznáváním a paměť se může nakonec zcela vytratit.

3.1. Individuální paměť a problematika zapomínání

Vzhledem k celkovému zaměření této práce nebude pochopitelně většinová pozornost věnována fungování individuální paměti ani jejím oslabeným či zcela nefunkčním formám. Nezbytně nutné však raději uveďme. Samotná individuální paměť „není oddělitelná od procesu rozpomínání, je vždy nově organizována vnějšími podněty, činnostmi. (…) Je intencionální, emocionální, tvárná, kaleidospická.“ 151

Odborná reflexe této tematiky je pochopitelně více otázkou pro psychology, psychiatry či lékaře obecně. Na stranu druhou pro neodmyslitelnou nerozlučnost 152 individuální a kolektivní paměti, považujeme za prospěšné alespoň v krátkosti několik drobností na tomto místě uvést. „Psychologové zabývající se výzkumem paměti jsou do značné míry v situaci člověka, který se pokouší pochopit, jak funguje nějaký stroj, aniž by měl možnost podívat se dovnitř,“ 153 konstatuje přední světový odborník na téma paměti Alan Baddeley. Chtít tedy objasňovat dysfunkce naší individuální paměti bývá mnohdy ještě složitější. V principu je paměť schopností psychiky zaznamenávat, uchovávat a vybavovat si informace. 154 Ponechme nyní stranou o jaké druhy informací se jedná.

V zásadě panuje v odborné veřejnosti při popisu individuální paměti shoda nad tím, že se paměť dělí na tři typy. Jedná se o paměť senzorickou, krátkodobou a dlouhodobou. 155 Z úhlu pohledu této práce je pro naši potřebu užitečná alespoň základní znalost fungování dlouhodobé paměti. 156 Její fungování je běžně vysvětlováno jakýmsi „rozdvojením“ dlouhodobé paměti na dva spolupracující typy. Jedná se o „epizodickou paměť, která zabezpečuje zapamatování konkrétních událostí, například toho, že dotyčný byl před týdnem u zubaře, a sémantickou paměť, která se v podstatě týká vědomostí o světě. Schopnost zapamatovat si význam slova, chemický vzorec soli nebo hlavní město Francie, to všechno jsou příklady sémantické paměti.“ 157

Přejděme však k situacím, kdy nás paměť zrazuje nebo se zkrátka chová jinak, než bychom od ní očekávali. Prakticky každý z nás se ocitl někdy v situaci, kdy si nemohl na něco vzpomenout, ačkoli to měl na jazyku. Asi jsme si všichni alespoň jednou říkali, že danou událost bychom si chtěli pamatovat navždy. Po čase jsme však zjistili, že nám z nezapomenutelného okamžiku zůstaly dojmy více než prchavé. Jindy nás paměť udivila svou vtíravostí, když nám vnucovala konkrétní vzpomínku takřka proti naší vůli. Měli jsme již vzpomínky „plné zuby“, ale ta přicházela bez hlubší příčiny vždy znovu a znovu. Paměť nás mohla touto hrou zpočátku snad i bavit, při častějším opakování byla již celá záležitost pravděpodobně značně obtěžující. Možná jsme si i trochu posteskli a přáli, kéž by takto přesně naše paměť fungovala i jindy. 158

Je vhodné si uvědomit, že naše individuální paměť není dokonalým a bezchybným strojem. Obzvláště pro námi sledované téma je velmi důležitá znalost toho, že k paměti neodmyslitelně patří zkreslování a zapomínání. 159 „Všichni jsme schopni zkreslovat svou minulost,“ konstatuje Daniel L. Schacter. 160 Právě tento autor v knize „Sedm hříchů paměti“ navrhuje, „aby se funkční poruchy paměti dělily do sedmi fundamentálních kategorií – či hříchů.“ 161 Těmito hříchy jsou: „zapomínání, roztržitost, paměťový blok, záměna, sugestibilita, zkreslování a přetrvávání.“ 162

Sice se dodnes psychologové, lékaři ani odborníci z kognitivní vědy neshodnou na jediné teorii, která by zapomínání vysvětlila, ale většinou z prací odborníků vyplývá, že zapomínání je za normálních okolností procesem přirozeným, díky kterému je velké množství získaných informací smysluplně filtrováno. Ve stručnosti uveďme dva nejčastější způsoby objasnění toho, proč zapomínáme. Jako výstižné shrnutí nám poslouží výklad psychologa Alana Baddeleye, který konstatuje: „Existují dvě klasické teorie zapomínání. Podle jedné paměťová stopa bledne a rozpadá se, tak jako postupně bledne nápis vystavený slunci a dešti, aby se nakonec stal zcela nečitelným. Druhá teorie předpokládá, že při zapomínání jsou paměťové stopy narušovány či překrývány dalším učením, jinými slovy k zapomínání dochází v důsledku interference.“ 163

Lidské psychice často pomáhá zapomínání tím, že po prožití těch nejtěžších okamžiků, které člověka v životě potkají, se dojmy a pocity z těchto negativní události celkově oslabují. 164

3.2. Kolektivní paměť

Již bylo konstatováno, že paměť je tradičně dělena na individuální a kolektivní. Nyní se v krátkosti zastavme u pojmu kolektivní paměť.

Tento pojem se ve společenskovědním prostředí objevuje v první třetině 20. století a je tradičně spojován s osobností francouzského sociologa Maurice Halbwachse.„Maurice Halbwachs zavedením pojmu kolektívna pamäť v roku 1925 v mnohom predbehol svoju dobu. V prvom rade zdôrazňoval skutočnosť, že pamäť jednotlivca (individuálna pamäť) sa vytvára i uchováva v silnej závislosti od príslušnosti jednotlivca k skupine (alebo viacerým skupinám), teda dal do priameho súvisu koncept pamäti a skupiny (kolektívu), spomínania a identity,“165vyzdvihuje význam Halbwachsovy práce slovenská badatelka Gabriela Kiliánová.

Pochopitelně každý z nás zůstává po dobu svého života individuální osobností, která disponuje svou vlastní pamětí. Ta se může v čase zlepšovat, zhoršovat, může být posilována, trénována, nebo naopak přetěžována. Je samozřejmé, že její kvality jsou podmíněny aktuálním i dlouhodobým zdravotním stavem a svou roli sehrává taktéž genetická výbava, která má podstatný vliv na fungování centrální nervové soustavy, a tím pochopitelně i na procesy paměti. Je však vhodné nezapomínat na to, že jsme rovněž bytostmi společenskými. Ostatně již antický filozof Aristoteles spatřoval podstatu lidství v „člověku politickém a společenském.“

Lidská paměť má stejně jako celá osobnost vedle individuálního rozměru také svůj rozměr kolektivní.„Pamatujeme si tedy (a zapomínáme) určité události jako jednotlivci i jako členové skupin. Naše vzpomínání (nebo jeho nedostatek) je také ovlivněno různými společensko-politickými kontexty, v nichž je nám dáno žít,“166konstatuje Alena Heitlingerová. Povšimněme si, že socioložka Heitlingerová v případě kolektivního charakteru naší paměti neopomíjí ani otázku kolektivního zapomínání. Obdobně upozorňují na „sociální rámec“ naší paměti Zdeněk Vašíček a Françoise Mayer, když kolektivní paměť charakterizují následujícími slovy:„Pamětí nějakého kolektivu je pak to, co je pamětem jeho členů společné – a to je jistě sociálně podmíněno, a má tedy smysl.“167Taktéž Csaba Szaló a Eleonóra Hamar ve vztahu ke kolektivním rysům paměti uvádějí, že to,„jak danou událost interpretujeme, a to, jak na tuto událost vzpomínáme, není zakotveno čistě v naší individuální zkušenosti. (…) … na významné historické události si nevzpomeneme a nevzpomínáme jako jednotlivci, ale jako příslušníci určitého společenství.“168

Přejděme však k francouzskému sociologovi Halbwachsovi a zastavme se u jeho vymezení kolektivní paměti.169Halbwachs nachází v naší individuální vzpomínce jakési pojítko, které nás spojuje se skupinou, s kterou onen zážitek z minulosti sdílíme.„Naše vzpomínky zůstávají za každých okolností kolektivní a jsou nám připomínány ostatními, i když se týkají událostí, na nichž jsme se podíleli sami, nebo věcí, které jsme viděli pouze my.“170Nemusí se dokonce jednat o skupinu jedinou, ke které naše vzpomínky odkazují. Je naprosto přirozené, že se během života ocitáme ve vícero sociálních útvarech, a to často i současně. Následkem toho jsou naše kolektivní vzpomínky pamětí hned několika sociálních skupin.171Není ničím nesamozřejmým, že se paměti jednotlivých skupin vzájemně dotýkají, mnohdy se překrývají a ovlivňují.

V životě, který prožíváme, nejsme podle Halbwachse ve skutečnosti nikdy doopravdy osamoceni. Francouzský sociolog sice připouští možnost čistě individuálních vzpomínek, ale jsou podle něj oproti kolektivním vzpomínkám vzácné, a především mnohem hůře vybavitelné.172Navíc se individuální paměť ve svém důsledku vždy opírá o prvky, které svou povahou odkazují k existenci kolektivní. K této otázce ve studii „Kolektivní a historická paměť“173francouzský sociolog napsal:„Osobní paměť se navíc neobejde bez nástrojů, jako jsou slova a myšlenky, které nejsou individuálním vynálezem a které si jedinec půjčuje od svého okolí.“174Individuální život je obklopen životem společenským, a je tak přímo spojen s mechanismy jeho fungování.

Na základě toho Halbwachs definuje individuální paměť jako„autobiografickou paměť“, oproti sociální paměti, která je v jeho pojmosloví vlastně„pamětí historickou.“175Obě se navzájem podmiňují a obě se doslova potřebují. Panuje mezi nimi trvalý a pevný vztah.„Ta první (autobiografická) si vypomáhá druhou (historickou), protože naše životní historie je přece jenom součástí historie obecné. (…) Ta druhá (historická) je přirozeně rozsáhlejší než ta první, ale na druhé straně prezentuje minulost pouze zkratkovitě a schematicky, zatímco osobní paměť představuje mnohem souvislejší a hutnější obraz.“176

Doplňme, že když Halbwachs hovoří o prezentování minulosti prostřednictvím autobiografické či kolektivní paměti, má vlastně na mysli vzpomínku. Maurice Halbwachs pochopitelně odlišuje pojmy paměť, vzpomínka a zapomínání. Také v tomto směru jsou jeho studie dodnes podnětné. Je skutečně nezbytně nutné si při jakékoli práci s kolektivní pamětí uvědomit, že nám prostřednictvím pamětníkova vyprávění není bezprostředně předkládána jeho paměť, ale jsme svědky „jen“ procesu vzpomínání. Během tohoto procesu k nám v přítomném čase přichází verbálně formulované vzpomínky.„Mysl je při vzpomínání schopna v několika okamžicích projít dlouhé i krátké časové úseky a vracet se proti proudu trvání s různou rychlostí, jež se liší nejen od skupiny ke skupině, ale i u jednotlivců v rámci jediné skupiny nebo v různých okamžicích u jiného člena téže skupiny.“177

Vzpomínka však není a nemůže být plně ztotožněna s pamětí.„Vzpomínka je do velké míry rekonstrukcí minulosti, při níž si pomáháme údaji vypůjčenými z přítomnosti a která je předpřipravena jinými rekonstrukcemi z minulých období, z nichž vychází již pozměněný obraz minulosti.“178Vzpomínka je produktem procesu vzpomínání, v kterém sehrává důležitou roli naše aktuální životní situace, míra historického vědomí a samozřejmě i osobní zkušenost s již uskutečněným vzpomínáním.179

Poměrně často je v této souvislosti upozorňováno na některé přeživší šoa. Ti, kteří chodí často vyprávět (například žákům a studentům do škol) o svých zážitcích z období válečných útrap, již prý vlastně nepodávají autentický obraz toho, co prožili. Nezřídka začínají být tito „profesionální svědci“ podezříváni, že si své zážitky vymýšlejí, upravují a doplňují je z různých zdrojů jako je odborná historická literatura, dokumentární film apod. V naprosté většině případů se však jedná o proces, který je ve své podstatě jen přirozenou odpovědí naší paměti na opakovaný akt vzpomínání, na vývoj společenské situace, která pamětníka obklopuje atd.

Minulost se stále v našem vzpomínání pozměňuje, neustále nabírá další významy. Lidé své „představy a významy, které spojují s minulostí a budoucností, neustále mění.“180Vzpomínka se tak vždy nově „rodí“ v naší přítomnosti. Jak poznamenává český sociolog Jiří Šubrt:„…lidé jsou omezeni na život v přítomnosti, čímž je determinována jejich zkušenost. Mohou si samozřejmě představovat něco z minulosti nebo budoucnosti, ale toto jejich prožívání založené na vzpomínání nebo představivosti se odehrává v přítomnosti. Realita je vždy realitou přítomnosti. (…) Pravá minulost, stejně jako skutečná budoucnost, jsou pro nás nedosažitelné, ale skrze mysl se nám otevírají v přítomnosti a my jsme takto schopni přítomnost přesáhnout.“181Dalo by se konstatovat, že platnost „hermeneutického kruhu“ se nevyhýbá ani lidskému vzpomínání.182„Vzpomínání je vždy interpretací minulosti – interpretací, která je ale zakotvena v současnosti.“183

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Promluvili o zlu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.