.

Copyright © C. D. Payne, 2013

Translation © Naďa Funioková, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN: 978-80-7462-468-1

1. kapitola

Za to, že jsem tlustá, nesou plnou odpovědnost moji rodiče.

Tak předně mi dali jméno Brenda, což — jak každý ví — je jméno pro tlustý holky.

Brenda Blattová.

Vemte řetěz od motorky, zavěste na něj betonovou tvárnici, hoďte mi to kolem krku, a dostanete ekvivalent psychické váhy mého jména.

Navíc měli moji rodičové tu drzost přitáhnout do manželského lože každý vlastní soubor obludně tlustých genů. Oba jsou dost statné postavy. Moje máma například mě ráda ztrapňuje tím, že pojíždí po Wal-Martu na tom vozíčku poháněném baterií, co je tam poskytujou chromým a tělesně postiženým. Akorát že ona není handicapovaná, je jenom tlustá. Jediný steh na hadrech v jejím šatníku není z jiného než elastického materiálu. Co ji pamatuju, jaktěživa nevytáhla paty z baráku, aniž by se dopustila těžkého zločinu proti módě. A pak je tady můj tatík, který si nebyl schopný sám ostříhat nehty na nohách, co mu bylo osm. Postupem času se mu chodidla ztrácela z dohledu čím dál tím víc, a teď už se nejspíš proměnila v pouhou prchavou vzpomínku.

Takže mám ve své DNA hned dvojitou dávku špeků. Mohla bych snížit svůj příjem na padesát kalorií denně, a i po pěti letech bych furt byla tlustá. Byla jsem buclatá jako mimino, oplácaná jako batole, břichatá jako děcko a teď je ze mě vyžraná puberťačka.

I kdyby vynalezli mašinu, která by dokázala odbourat veškerý tuk v těle, pořád bych měla nadváhu. Do drobečka mám teda sakra daleko. Tak například když jsem si naposled poměřovala hrudník, měla jsem přes prsa devadesát čtyři cenťáků. To zní vcelku slibně, akorát že při mých velkých kostech z toho devadesát centimetrů tvoří předimenzovaný hrudní koš. Když si sundám halenku, připomínám spíš Arnolda Schwarzeneggera než Sophii Lorenovou.

Ironií je, že podle mého soudu bych si jako krasavice vedla přímo skvěle. Nechovala bych se povýšeně a nafoukaně jako všecky ty obletované holky u nás na střední. Ke všem bych byla vlídná a okouzlující — dokonce i k nehezkým Mařenkám.

Nejspíš jsem ale věděla odjakživa, že tohle se mi zkrátka nesplní. Když mi byly čtyři, dostala jsem k Vánocům kosmetický kufřík Půvabná princeznička. Nacpaný malýma vzorkama pudru, třpytek na obličej, maskary, růže na tváře, rtěnek a parfémů. Vzpomínám si, jak děsně trapně jsem se cítila, když jsem ten dárek rozbalila. Najednou jsem si připadala jako nějaká podvodnice. Už tehdy jsem věděla, že to není nic pro mě. A tak jsem ten kufřík odložila a šla si zaházet novým fotbalovým míčem s Bufordem, svým přitroublým starším bráchou.

Jo, on zas vyfasoval jméno pro tlustý kluky.

Svého času jsem v duchu hrávala takovou hru: Když už ne krásná, co třeba hezká? Když už ne hezká, co třeba pěkně rostlá? Když už ne pěkně rostlá, co třeba drobná? Když už ne drobná, co třeba štíhlá? Když už ne štíhlá, co třeba blonďatá? Když už ne blonďatá, co třeba… a tak dál.

Jenže v každé kategorii, který činí ženu atraktivní, jsem vždycky byla na hlavu poražená.

Pokud už mi teda osud předurčil být tlustá a nehezká, proč k tomu aspoň nepřihodil otupující dávku stupidity? Mohla ze mě být jedna z těch veselých tlustých holek, co je všichni zbožňujou.

Nebo proč jsem se nenarodila jako kluk? Konec konců tu byla padesátiprocentní šance. I oškliví tlustí kluci často randí s atraktivníma roštěnkama. Podle všeho nemají sebemenší problém najít někoho, kdo by si je vzal. Jsou šťastní a spokojení, když můžou popíjet pivo, čučet na sport, střílet všelijaké lesní tvory a vozit si svoje nakynutý prdele v pick-upech. Nikdo jima nepohrdá jenom proto, že se můžou pochlubit obrovitánským panděrem.

No dobře, někteří lidi nejspíš jo. Ale stejně je to daleko snazší být tlustý kluk než tlustá holka.

Tak třeba najisto vím, že můj brácha už si to rozdal s minimálně čtyřma holkama. Kdežto já pořád ještě čekám, až mě nějaký (pomatený? retardovaný? naprosto zoufalý?) kluk konečně pozve někam na rande.

Moji podrazáčtí rodičové jsou znepokojeni. Slídili na mojí facebookové stránce a zjistili, že mám jenom čtyři přátele. A to je jedním z nich Harold, můj autistický bratranec. Ti zbylí tři jsou amatérští korejští stepaři, co jsem našla jejich videa na Youtube. Ani jeden není nějak mimořádně talentovaný, takže jsou ohromně vděční, když jim pošlete pochvalný vzkaz.

Takže rodiče usoudili, že bych měla vkládat víc úsilí do „navazování společenských kontaktů“. V minulosti jsem měla pár „kamarádů“, jenomže ti vás nakonec stejně vždycky bodnou do zad. Než se nadějete, začnou pronášet jízlivé poznámky o vašem vzhledu. Nebo po vás vrhají vyčítavé pohledy pokaždé, když si do pusy strčíte hranolek nebo sýrovou křupku. Zatím jsem zažila uspokojivější vztahy s čokoládovýma tyčinkama než s lidma.

Děcka u nás na střední se, jak jsem zjistila, rovnoměrně dělí do dvou kategorií: debilní a nepřátelští. Takže se v podstatě nestýkám ani s jedněma z nich. Loni jsem to poctivě zkoušela v golfovém týmu, jen aby mě táta konečně přestal otravovat, jenomže všichni kluci ze skupiny projevovali takové nepřátelství, že jsem odešla z hřiště hned při první partii. A to jsem v tu chvíli o tři rány vedla.

Brácha je v „navazování společenských kontaktů“ o poznání lepší. Našel si kamarády při hraní fotbalu a hokeje. Mohla bych dělat atletiku, kdybych se do toho pořádně opřela, jenomže golf a americký fotbal jsou jediné sporty, které mi přijdou aspoň trochu zajímavé. Basketbal vyžaduje příliš mnoho dětinského driblování. Kopaná dává smysl akorát tehdy, pokud vám to při nehodě v muniční továrně urvalo obě ruce. Volejbal a tenis jsou pro rychlé a mrštné, ne pro velké a neohrabané. Wrestling by mohla být docela sranda, jenomže v naší škole je tahle aktivita vyhrazená jen pro kluky. A v našem věčně prohrávajícím fotbalovým týmu taky nevítají holky zrovna s otevřenou náručí.

A tak jsem skončila jako tlustej vyvrhel třetího ročníku.

Dneska si to do města přihrnula moje bábi. To nevěstí nic dobrýho. Vídáme ji obvykle o Díkuvzdání a na Vánoce, ovšem její příjezd v srpnu je něco neslýchaného. Jako obvykle se nechala přivézt ze svého sídla v Montecitu (el supremo noblesní pobřežní městečko poblíž Santa Barbary) ve vymazleném černém Chrysleru Imperial z roku 1964 (s tím svým oslepujícím leskem jako kdyby vyskočil z některého románu Stephena Kinga). Bábi přebývá v našem pokoji pro hosty (bývalý pokoj mého bráchy), zato šofér Manny musí nocovat u svého bratrance v San Lorenzu. Nejspíš by se zhroutila nebesa, kdyby za něj bábi zatáhla pokoj v motelu.

Tátova máma představuje v našem příbuzenstvu pozoruhodnou výjimku, jelikož je kostnatá a navrch ještě bohatá. Jak moc je bohatá, tím si nejsme úplně jistí, ale hodně toho vypovídá fakt, že jí moje máma ve všem ustupuje a je na bábi milá, i když ta jí z celého srdce pohrdá. Můj zesnulý dědeček nadělal majlant dovozem šunkových konzerv z východní Evropy. Byly tak levné, že šetrné hospodyňky v době studené války ochotně přivíraly oči nad jejich komunistickým původem. V dětství jsem té tučné polské a rumunské šunky spořádala celé tuny, což může být další důvod, proč je ze mě taková slonice. Vozili nám je náklaďákem po celých bednách (všecky s prošlým datem), což nás uchránilo před smrtí hladem, když se tátovi nepodařilo získat definitivu na Haywardské státní. Teď učí dějiny Kalifornie a řidičskou přípravku na střední škole v Oaklandu. Bydlíme ale pořád v Haywardu, takže každé ráno, když se tatík s obtížema shýbá, aby sebral noviny ze schodů, může vystrkovat prostředník na kampus na kopci, kde mu dali padáka.

Bábi mě přivítala obvyklou otázkou: „Jak pokračuje dieta, Brendo?“

„Skvěle, babi. Zatím jsem tohle léto přibrala šest kilo.“

„To snad nemyslíš vážně! A bereš ty pilulky na hubnutí, co jsem ti poslala?“

„Jasně, babi. Chuť k jídlu sice nepotlačily, zato ale v poslední době cítím děsivě vražedný sklony.“

„Doufám, že si děláš legraci, Brendo!“

„Dřív jsem ujížděla na zmrzlině Ben & Jerry’s. Teď netoužím po ničem jiným než po poloautomatický pistoli Glock 20 Gen4.“

Máma se nervózně zahihňala. „Jenom si z tebe utahuje, Enid.“

„To doufám,“ podotkla bábi a úkosem se po mně podívala.

„Jistě,“ dodala jsem, „takový pěkný jednoduchý rdoušení by mohlo svému účelu posloužit stejně dobře.“

Proč já husa radši nedržela tu svoji obří tlamu zavřenou. Rodičové mě chtějí upíchnout do nějaké školy pro nepřizpůsobivé dívky ve Stocktonu. To je to hnusný město v Central Valley, kde nedávno vyhlásili bankrot. Zdejší školní poplatky jsou pěkně mastné, což je právě ten důvod, proč přivolali bábinu. Nechala se přesvědčit, aby otevřela šrajtofli, a zachránila mě tak před životem osamělého vyvrhela a (případným) těžkým ublížením na zdraví. Mojí jedinou alternativou je škola pro tlustý holky ve vzdálené Nebrasce, která garantuje každý semestr „výrazné“ snížení váhy. Takže mám na výběr mezi pomalým zahníváním se ztracenýma existencema ve Stocktonu nebo hladověním na prériích s bandou obtloustlých vesničanek.

Taky bych ovšem mohla celou rodinu zardousit a zdrhnout s Mannym do Mexika. Kéž by tak ten chlap nebyl skoro stejně starý jako bábina. Byla bych všema deseti pro žít na hromádce s nějakým sexy mexickým desperátem. Spousta těchhle hombres, jak jsem slyšela, má ráda ženské tělo pěkně velké a poddajné.

Dupla jsem si svojí nožkou číslo čtyřiačtyřicet a informovala všechny zúčastněné, že já z domova NEPŮJDU a rozhodně se nenechám proti své vůli uvěznit v nějaké všivé internátní škole. Dodala jsem, že ze své strany považuju tohle téma za uzavřené. Taky jsem oznámila, že pokud mi chce bábina opravdu pomoct, mohla by mi koupit letenku do New Yorku a pronajmout garsonku v Greenwich Village.

„Tam je to přece samý šváb a štěnice!“ zakvílela máma zděšeně.

„Já v téhle rodině žádné zběhy ze střední školy nestrpím,“ prohlásil táta. „Kromě toho je ti sotva šestnáct.“

„Do týdne by tě znásilnili,“ dodala bábi. „To město se přímo hemží zvrhlíky.“

„Já se o sebe dokážu postarat,“ namítla jsem. „Musel by to být fakticky odhodlaný úchyla, aby si zahrával s touhle hromadou svalů. A navíc bych byla patřičně vyzbrojená.“

„To jsou ty konce,“ prohlásila máma. „Já ti ty prášky na hubnutí seberu!“

No, tím by si akorát nadělala do vlastního hnízda, protože jediné, k čemu ty pilule používám, je, že jí je potají hážu do pomerančového džusu, co pije po ránu.

I když teda není znát, že by nějak zvlášť zabíraly.

Místo: Stockton, Kalifornie. Jo, fakt jsem tady. Dorazila jsem dneska odpoledne se dvěma taškama, velkým lodním kufrem, golfovýma holema, nevkusnýma lůžkovinama z IKEY za tři stovky dolarů, velice mizernou náladou a uštvanou máti. Táta chtěl jet taky, jenomže v Oaklandu dneska začíná škola a on musel být na značce, aby pomáhal konfiskovat zbraně.

Ukázalo se, že nás tady do jednoho prťavého pokojíčku vmáčkli hned tři. Už jsem měla příležitost seznámit se se svýma dvěma spolubydlícíma, které se mi ani jedna nekouknou do očí. Zřejmě je poněkud vyděsily moje rozměry, což není, jak jsem si všimla už dřív, nijak neobvyklá reakce.

Než máma odjela, vzala si moje dvě spolubydlící stranou na soukromou rozpravu. Doufám, že po nich nechtěla, aby mě špehovaly. Nebo aby mě odrazovaly od přecpávání nezdravýma potravinama. Jen do toho, mami, totálně mě ztrapni hned první den v tomhle lágru.

„Tvoje máma se musela natočit bokem, aby prošla dveřma,“ poznamenala Gianna a pošoupla si tlustý brejle na nose. Byla štíhlá a blonďatá, ale jinak k ní příroda po stránce vzhledu moc štědrá nebyla.

„Jo,“ povzdychla jsem si, „taky sis všimla, co?“

Protože jsem dorazila jako poslední, vyfasovala jsem tu nejužší postel u dveří na chodbu. Zkusmo jsem se na ni posadila. Hlasitě zasténala a zlověstně se prohnula.

„Ty se fakticky jmenuješ Blattová?“ zeptala se Lauren, ta druhá holka. Byla drobná, opálená, možná zčásti Asiatka a vcelku hezká.

„Obávám se. Nechcete si některá prohodit postel?“

Nepřihlásila se ani jedna.

„Co je to za smrad?“ zeptala jsem se.

„To je městská čistička odpadních vod,“ vysvětlila Lauren. „Stojí jenom pár bloků odsaď.“

„Stejně bysme ale ocenily, kdybys chodila prdět na chodbu,“ řekla Gianna.

„Beru na vědomí,“ odpověděla jsem a zašátrala rukama po kapsách. „Jestli jsem to správně pochopila, tak vy dvě tady nejste nové,“ řekla jsem, zatímco jsem sundávala obal z tyčinky Heath.

„Obě jsme nastoupily loni,“ odpověděla Gianna.

„A jaký to tu je?“ zeptala jsem se mezi přežvykováním.

Obě se po sobě podívaly.

„Dá se,“ řekla Lauren. „Doufám, že se jim to nepovede.“

„Nepovede co?“ vyzvídala jsem.

„Existuje tady tajný spiknutí,“ zašeptala. „Několik holek plánuje zavraždit paní Lumpwaphtovou.“

Paní Lumpwaphtová byla majitelka, ředitelka a hlavní biřic téhle školy.

Akademii Kapradinový útes tvoří půl tuctu budov z betonových tvárnic, které se rozkládají na pár stísněných akrech v bezútěšné čtvrti, kde věčně praží slunce. Na západě skladiště, na východě bloky stárnoucích řadových domků a na jihu nějaké bažinaté mokřady. Kampus původně začínal jako jedna z těch malých křesťanských přípravek, které se vyrojily jako houby po dešti a pár desetiletí živořily, než to konečně vzdaly. Žádný luxus to teda ale není. Ty fádní budovy podle všeho stavěli křesťanští dobrovolníci z vyřazeného materiálu. Kachličky v koupelnách vypadají, jako by je tam pokládala partička slepých čtyřletých harantů. Pozemky zcela postrádají jakoukoli zeleň až na jeden zakrslý strom před budovou školy.

Paní Lumpwaphtová a její bývalý manžel to tady koupili za pár šupů ve veřejné dražbě. Tohle všechno jsem se dozvěděla od jedné malé holky na hajzlíku, kam jsem si zalezla, abych se převlíkla do povinné školní uniformy: bílé halenky a ohavné kárované sukně. Nedá se říct, že by tohle oblečení zrovna podtrhávalo přednosti mojí postavy.

Pořád mi není jasné, jak se vyrovnám s tímhle katastrofálním nedostatkem soukromí. Lidi mých rozměrů se obvykle zrovna netouží promenádovat nahatí. Vmáčkla jsem se do jedné záchodové kabinky a rychle se převlíkla. Na jediné toaletě na patře je šest hajzlíků, čtyři dost humusoidní sprchy, tři kapající umývadla a pisoár. Ten tu bude nejspíš pro holky, co si chtějí nacvičovat čurání na stojáka.

Když jsem se vrátila do svého pokoje, Gianna a Lauren se probíraly obsahem mého lodního kufru.

„Přitáhla sis s sebou moc věcí,“ postěžovala si Gianna, kterou v nejmenším neuvedlo do rozpaků, že jsem ji přistihla při šmírování. „Máš tu jenom dva šuplíky v prádelníku a půl metru tyče v šatníku.“

„Tohle jsou ty největší gaťky, co jsem kdy viděla,“ oznámila Lauren a zvedla do výšky jedny moje ne zrovna značkové bavlněné spoďáry.

„Vy dvě byste si měly radši dávat bacha,“ odvětila jsem a vyrvala jí svoje intimní prádlo z ruky. „V našem středoškolským wrestlingovým týmu jsem vyhrála krajský kolo a skončila jako druhá ve státním ve svý váhový kategorii. Se mnou není radno si zahrávat.“

„Já se tě nebojím,“ prohlásila Lauren. „Mám přítele Pika, ze kterýho jde fakt hrůza. Patří k pouličnímu gangu v Modestu. Dotkni se mě, a chcípneš.“

„Jenom jsem se snažila být užitečná,“ reptala Gianna. „To, že jseš tlustá, ještě neznamená, že si tu zabereš všecek prostor pro sebe. A na co tu máš ty pitomý golfový hole?“

Sakra, věděla jsem, že jsem si měla radši vybrat tu školu pro tlusťošky v Nebrasce.

„Měla bys být ráda, že jsem doma nechala golfový vozík,“ poznamenala jsem.

Rozlomila jsem jednu svoji drahocennou tyčinku Heath napůl a podala ji svým spolubydlícím jako dárek na usmířenou. Pak jsem vybalila, co se dalo, a zbytek věcí zastrkala pod postel.

„Umírám hlady,“ řekla jsem. „Kdy je večeře?“

Gianna se podívala na hodinky. „Za dvě a půl hodiny.“

„A na tvým místě bych si nedělala bůhvíjaký naděje,“ dodala Lauren. „Strava tady není zrovna exkluzivní.“

„A paní Lumpwaphtová říká, že dáma si nikdy nemá říkat o nášup,“ přidala se Gianna. „To se zkrátka nedělá, pokud tě má okolí považovat za kultivovanou.“

„To neva,“ zalhala jsem. „Já toho stejně moc nesním.“

„Ach tak,“ poznamenala Lauren. „To je vidět.“

I když to zní naprosto neuvěřitelně, už teď se mi stýská po Haywardu.

Večeři ve stroze zařízené jídelně představoval jeden hamburger bez housky, kopeček řídkého tvarohu a dvě půlky broskví z obří plechovky. Jako zákusek jsem dostala půl deci čokoládového pudinku v malé oprýskané misce. Moje spolubydlící mě zasklily a šly si sednout za svýma kamarádkama, takže jsem si našla místo na konci jednoho ze tří dlouhých stolů. Holky, co dřepěly kolem mě, okatě předstíraly, že jsem neviditelná. Paní Lumpwaphtová a asi tucet učitelů večeřeli na vyvýšeném stupínku, který nejspíš sloužil zároveň jako pódium při školních shromážděních.

Poslušna instrukcí ze zdejší příručky „Průvodce pro studenty“ napěchované pravidly a nařízeními jsem zůstala ukázněně sedět a čekala, až nám dovolí se rozejít.

Paní Lumpwaphtová decentně uzobla malou lžičku pudinku a pak se postavila, aby pronesla projev na uvítanou. Byla to jedna z těch přehnaně pěstěných, děsně upjatých ženských s krátkým, praktickým účesem a hrůzu nahánějícím vystupováním. Hádala bych jí něco kolem pětapadesáti. Oznámila nám „báječnou novinu“, totiž že počet zapsaných studentek dosáhl dvou set šedesáti šesti, čímž překonal rekord všech dob.

„Jak možná víte,“ pokračovala, „čtyřicet sedm procent našich děvčat tvoří externí studentky z okolí Stocktonu a Lodi. Ale většina z vás má možnost naplno si vychutnávat dobrodiní života a studia přímo tady v naší přátelské a vstřícné komunitě Kapradinového útesu. Domnívám se, že je to přímo skvělá zpráva!“

Všechny jsme ze slušnosti zatleskaly.

Následně paní Lumpwaphtová představila tři nové posily pedagogického sboru, z nichž žádná nevypadala, že by měla sebemenší šanci někde dostat definitivu. A potom přinutila všechny nové studentky, aby se postavily a představily se. Napočítala jsem nás sedmnáct. Hrozně jsem znervačila, když přišla řada na mě. Rychle jsem vyhrkla svoje jméno pro tlustý holky a celá rudá navzdory maximálnímu úsilí zachovat zdánlivý klid se posadila, jenomže mi ujela židle pod prdelí, protože ji holka vedle mě maličko poodsunula. (Jak jinak, byla to jedna z těch blonďatých krasavic.) Místností se rozlila vlna pohihňávání, když jsem zavrávorala a začala máchat rukama kolem sebe, jak jsem se snažila nerozplácnout se na podlaze.

„To nebylo zrovna graciézní, slečno Blattová,“ podotkla kousavě paní Lumpwaphtová. „Tento semestr budeme muset zapracovat na vašem držení těla.“

Tohle rozhodlo. Pokud na tu babu fakticky plánujou nějakej atentát, já ty spiklence rozhodně nenapráskám.

Paní Lumpwaphtová uzavřela svůj projev tím, že vyzvala všechny délesloužící studentky, aby „každičkou novou dívku“ do konce týdne „přivítaly několika vřelými slovy“. Ve snaze je k tomu podnítit už prý upozornila pedagogický sbor, aby tyto aktivity monitoroval.

Páni, povinné kamarádství. To je pro mě naprostá novinka.

Po večeři jsem se prošla po kampusu (žádná Kalifornská univerzita v Berkeley to teda není) a pak jsem obhlídla společenskou místnost v naší koleji. Pár starých pohovek, odřený stůl, hromádka značně ohmataných módních časopisů, ale telka nikde. V celém kampusu není ani žádná wifina. Paní Lumpwaphtová má podle „Průvodce pro studenty“ pocit, že podobné věci „působí spíše rušivě, než aby napomáhaly vzdělávání“. Tak čím čeká, že se tady jako budeme bavit? Máme číst knížky? Klábosit se spolužačkama? Flirtovat s mexickým školníkem?

Pár holek, které posedávaly ve společenské místnosti, bohužel příležitost říct nové studentce pár vřelých slov na uvítanou promeškalo. Popravdě vyzařovaly až jakési nepřátelské vibrace, které jsem tak dobře znala od svých bývalých spolužaček v Haywardu. A tak jsem šla nahoru do svého pokoje, spořádala zbytek ulitých sladkostí a zírala do zdi, dokud se mé spolubydlící nevrátily a nenastal čas zhasnout světlo (o půl desáté večer, no věřili byste tomu?).

Je to tak, světe, upřímně a z celého srdce svůj život nenávidím.

2. kapitola

Obě spolubydlící mě nesnášejí. Moje mrňavá postel je tak děsně nepohodlná, že jsem se celou noc převracela a házela sebou. Každý pohyb vyvolával hlasité skřípění, které mělo za následek protestné steny nespících. Lauren po mně v jednu chvíli hodila botou. Nakonec jsem kolem čtvrté ranní stáhla matraci z rámu postele a ustlala si na podlaze. Ve tři čtvrtě na sedm mě zprudka probudilo zvonění tak hlasité, jako by zvěstovalo zombie apokalypsu. Jak jsem se dozvěděla, na tohle se můžu těšit sedm dní v týdnu.

Když jsem ještě s ospalkama v očích čekala ve frontě na sprchu, poklepala mě po rameně holka za mnou a chtěla znát moje datum narození.

„Třetího dubna,“ zívla jsem. „Proč tě to zajímá?“

„Copak ty jsi nečetla příručku?“ zeptala se. „Leden až červen se sprchuje večer, červenec až prosinec ráno.“

„A kdy můžu jít hodit bobek?“ informovala jsem se. „Třetí pondělí po úplňku?“

„Prostě z tý fronty vycouvej, než tě nahlásím!“

Snídaně byla stejně bídná jako včerejší večeře: jedna naběračka míchaných vajíček, dva plátky toastu z bílého chleba (bez másla) a půlka grapefruitu. Pochybuju, že by dokonce i v těch dietních školách v Nebrasce mohli takhle škudlit. A tak jsem se — k značnému ohromení kuchyňského personálu — vrátila pro nášup.

„Neobsloužila už jsem tě náhodou?“ zeptala se postarší ženská u výdeje s neslušivou síťkou na vlasech.

Vrazila jsem jí talíř pod nos. „Prosím, madam, dala bych si ještě trochu.“

„Ale neobsloužila už jsem tě náhodou?“ zopakovala.

„Ehm, jo, a teď jsem se vrátila pro přídavek,“ usmála jsem se.

S nelíčeným odporem mi plácla na talíř pouhým okem stěží viditelnou porci míchaných vajíček.

„Je nějaká šance, že bych dostala ještě kousek toastu?“ zaprosila jsem.

Hodila mi půl krajíčku.

Spořádala jsem tuhle štědrou prémii a potom zavolala mámě. Oznámila jsem jí, že tohle fungovat nebude a že se chci vrátit domů — nejpozději okamžitě.

„Ale Brendo, miláčku, už jsme přece zaplatili za první semestr. Na té vaší škole platby ze zásady nevracejí. A stálo to tisíce dolarů!“

„Jsem tady děsně nešťastná, mami. Musím odsud pryč.“

„Prostě tomu dej ještě trochu času, zlatíčko. Jsi tam teprve první den.“

„Doma v Haywardu ze mě bude hotová společenská hvězda, mami. Absolvuju kurz Dala Carnegieho. Vstoupím do debatního kroužku. Do Vánoc budu mít pět set blízkých přátel, slibuju. Jenom si sem pro mě přijeď!“

„To nejde, Brendo. Hlavně nezapomínej, že tohle všechno je pro tvoje vlastní dobro. Určitě si to tam zamiluješ, až se seznámíš s pár spolužačkami. Hlavně buď přátelská a společenská. No, už musím končit. Díky, žes zavolala! Měj se!“

To snad ani není možný: trpím slabostí z podvýživy, hrozí mi těžká zácpa a vlastní matka mě klidně bodne do zad. Hnedka jsem zavolala tátovi do práce a zkusila na něj to samé. Jenže ani on mě nechtěl zpátky. Pomalu se začínám zabývat úvahama, jestli třeba nejsou moji rodiče šťastní (nadšení?), že se mě zbavili.

Když jsem se šourala ven z jídelny, zastavila mě jedna nohsledka paní Lumpwaphtové.

„Ty jseš Brenda Blattová?“ zeptala se.

„Přijde na to.“

„Tady máš rozvrh hodin. Ne že přijdeš pozdě.“

Takže jak to tak vypadá, na téhle škole si člověk předměty vybírat nemůže. Podle té kartičky, co jsem dostala, budu tenhle semestr studovat Vyjadřování, Etiketu, Spodní proudy, Praktické dovednosti, Rozhledy a Bádání. Zdá se to jenom mně, nebo to fakticky zní jako výuka pro slaboduché?

První pravidlo v „Průvodci pro studenty“, a to jediné podtržené a vyvedené tučným písmem, praví: „Studentky nesmějí opouštět kampus bez písemného povolení podepsaného členem pedagogického sboru.“

Fajn. Velice ráda bych se jím řídila — ovšem za předpokladu, že by tady poskytovali dostatečné stravovací příděly, aby člověka udržely při životě. Poháněná silnou vůlí k přežití jsem vynechala první hodinu a vyrazila hledat nějaký obchod. Našla jsem malý rohový krámek asi deset bloků od školy v poněkud hrůzu nahánějící čtvrti. Tam jsem se hojně zaopatřila zásobami a pak bez valného nadšení — a za mohutného přežvykování — zamířila zpátky.

U vchodu do školní budovy mě přivítala osobně paní Lumpwaphtová.

„Můžeme si promluvit u mne v kanceláři, slečno Blattová?“

„Tak jo,“ prohlásila jsem a polkla. „Nedala byste si pár sýrových křupek?“

„Myslím, že ne,“ odvětila chladně.

Její kancelář, i když působila nevlídně, byla zařízena daleko nákladněji než zbytek školy. Posadila jsem se na židli čelem k jejímu nóbl stolu a dál chroupala svoje křupky, zatímco mě sprdávala za nepovolené opuštění tohohle lágru.

Vyložila jsem jí na rovinu, že v žádném případě nemám šanci zachovat během vyučování bdělost a pozornost při těchhle ubohoučkých porcích.

„Náš jídelníček sestavuje školená dietoložka, slečno Blattová. Strava je výživná a vyvážená. I vy sama musíte jistě uznat, že váš kalorický příjem je nadměrný. A váš výběr doplňkových potravin mne přímo děsí.“

„Měla jsem hlad. A všimněte si laskavě, paní Lumpwaphtová, že tohle jsou sýrové křupky, nic sladkého ani smaženého.“

„Vyslovuje se to Lom-waftová, slečno Blattová. Ono ‚p‘ v mém jménu je neznělé.“

„Tak proč tam je?“

„To sem nepatří. Omezíte se pouze na jídla podávaná v naší škole. Nebudete opouštět kampus bez povolení. Časem jistě oceníte tuto příležitost začít se stravovat rozumně, trochu zhubnout a posílit své zdraví.“

Povinná vděčnost: tohle je pro mě taky novinka.

Jelikož jsem s ničím z toho, co mi tu vykládala, nesouhlasila, změnila jsem téma. Sdělila jsem jí, že potřebuju novou postel, a vysvětlila proč.

„Naše postele neskřípou, slečno Blattová — za předpokladu, že na nich spí dívky, které pečují o svá těla. Budete se muset spokojit s tím, co máte.“

„Jenže mně to ničí záda a moje spolubydlící kvůli tomu nemůžou spát.“

„Tak potom to berte jako příležitost začít uvažovat kreativně. A vyměňovat si názory se svými spolubydlícími a dospět k řešení uspokojivému pro všechny strany.“

Seděla jsem tam a uvažovala kreativně, ale nenapadalo mě nic kreativnějšího než ji na místě zaškrtit.

Paní L. se užuž chystala zkonfiskovat mi všechny nakoupené dobroty, ale myslím, že ji odradila zuřivost v mých očích. Tak mi alespoň doporučila, abych je konzumovala „s mírou“, dokud se můj organismus nepřizpůsobí nové, „zdravější“ stravě. Nepředpokládám, že by něco podobného mohlo nastat dříve než v roce 2097.

Schovala jsem si mlsky a zamířila na hodinu Etikety — tu nás učí paní Goldblineová, která působí jako židovské ztělesnění mateřských ctností. Řekla bych, že tráví až moc času v obchodech s bižuterií. Pokud si potrpíte na robustní cingrlátka, která pěkně chřestí a cinkají, jste její člověk.

V tomhle předmětu se zřejmě předpokládá, že jsme sociálně nepřizpůsobivé, jelikož se nám nedostává instinktivního chápání pravidel a zvyklostí lidského chování. Jako by žádná z nás nebyla schopná zachytit ty „jemné signály“, které všichni normální lidi vnímají. Takže úkolem paní Goldblineové je naučit nás, jak jednat s ostatními příslušníky našeho druhu. Trochu jako škola šarmu pro retardované primáty. Doufejme, že přijde i lekce na téma, jak se chovat hezky k tlustým holkám.

Doufala jsem, že Spodní proudy budou kurz sportovního potápění, ale vyklubal se z toho děsně otravný mišmaš občanské výchovy, dějepisu a současného dění. Učí nás neurotický chlápek jménem pan Love, který vypadá, jako by ho někde na dálnici vyvlekli z náklaďáku, vrazili mu do ruky kus křídy a řekli, ať improvizuje.

Následovaly Praktické dovednosti: základy matematiky pro tupce a k tomu různé lekce do života, třeba jak elegantně prostřít stůl, oblíct se tak, abyste udělali dojem, nebo uspořádat koktejlovou párty pro pětasedmdesát osob. Tohle by se snad ještě dalo v krajním případě tolerovat, ale je to pořádný sešup z nastoupené cesty na vysokoškolskou přípravku. Na to, že bych se příští rok hlásila na Newyorskou univerzitu, můžu nejspíš zapomenout. Učitelka, věkovitá dáma jménem paní Swengardová, se oblíká jako příslušnice lepší společnosti zhruba kolem roku 1962, nosí dokonce i klobouk s kvítkama a bílý rukavičky. Taky si potrpí na ohromně nóbl artikulaci, i když se jí dost viklá zubní protéza.

Po neuvěřitelně skrovném obědě jsem se dovlekla na Rozhledy, což je taková kulturní variace na švédský stůl: literatura, poezie, drama atd. Učí nás to mladá kočka (oblečená celá v černém) jménem slečna Porteauová, která se nejspíš řadí k tomu nepatrnému zlomku populace Stocktonu, co drží krok s dobou. Musím zjistit, která že to zbloudilá vlna ji vyvrhla na tohle pusté pobřeží. Její nikotinový dech jsem cítila na vzdálenost čtyř řad. Věřte si tomu nebo ne, naším prvním úkolem je přečíst si moderní román Bastardovo dítě. V tomhle směru mám trochu náskok, protože už jsem viděla film.

Přelouskala jsem ve studovně první dvě kapitoly (doopravdické erotické scény!) a pak si to odšupajdila na hodinu Bádání. Jde o základy přírodních věd pro hloupé husy, které učí korpulentní mužatka slečna Bronkielová. Úkolem dnešního pokusu bylo dokázat, že pára má vyšší teplotu než voda. Slečna Bronkielová postavila nad plynový hořák nějakou laboratorní aparaturu a doufala, že se jí podaří zažehnout proužek papíru v neviditelném proudu čiré páry. Jediné, čeho docílila, byl kus provlhlýho papíru a ošklivá popálenina.

Ještě mě čeká Vyjadřování, které jsem dneska přeskočila. Že bychom celé pololetí zasvětili tomu, jak si říct, když potřebujem na hajzlík?

Včera jsme se všecky vyspaly o trošku líp, protože jsem si stáhla matraci na podlahu, sotva zhaslo světlo. A pak na mě u snídaně jedna holka doopravdicky promluvila. Plácla sebou i se svým tácem vedle mě a řekla: „Taky tuhle hnusnou díru nenávidíš jako já?“

Obrátila jsem se k ní a odpověděla: „Zlato, ve srovnání se mnou si to tu každičkou minutu báječně užíváš.“

„Zapomeň, holka,“ odvětila. „Ve srovnání se mnou zažíváš pocity naprostýho a totálního blaha. Mohla bys líbat zdi samým štěstím, že jseš tady.“

„To sotva. Ve srovnání se mnou vítáš každý úsvit písní a úsměvem na rtech při pouhým pomyšlení, že kdykoli zahneš za roh, můžeš se setkat tváří v tvář s tou starou dobračkou Lumpwaphtovou.“

„To pochybuju,“ ušklíbla se. „Jmenuju se Ruby Splodgeová.“

Sdělila jsem jí svoje jméno pro tlustý holky.

„Ruby Splodgeová,“ zopakovala jsem. „To zní jako něco, co seškrábali z chodníku po pouliční přestřelce.“

„No, tvoje jméno zas připomíná položku z jídelního lístku v německý hospodě. Něco mastnýho, co se podává s porcí kyselýho zelí.“

„Cos provedla, že tě šoupli sem?“

„To byl nápad mojí žárlivý máti. Dostala děsnýho bobka, že svedu novýho nevlastního fotra.“

Přejela jsem ji pohledem. Ruby byla další, kdo vyšel zkrátka, když rozdávali krásu: malá a vychrtlá, plochá jako kulečníkový stůl, se zplihlýma vlasama a obličejem, který by si to na stupnici ošklivosti prosvištěl kolem nevzhledného až ke škaredý jak noc. K ohyzdnosti mu scházel jen kousíček. Nedalo se zrovna říct, že by vás při pohledu na ni rozbolely oči, ale stálo to značné vypětí.

„Tys to na toho chlápka zkoušela?“ zeptala jsem se.

„Ani náhodou. Je to totální kripl. Stačí pobývat s ním chvíli v jednom pokoji, aby ti to zhnusilo chlapy na zbytek života.“

„Takže on po tobě vyjížděl?“

„Už je to tak. Furt dělal takový dvojsmyslný poznámky. Máma si vzala úchylnýho degena, a kvůli tomu mě vykázali do Stocktonu. Proč jseš tu ty?“

„Špatný přístup.“

„A tvoji rodičové si jako myslí, že na tomhle místě se to nějak zlepší?“

„Jo, trpí tak trochu falešnýma představama. Zrovna jsem volala mámě a oznámila jí, že pokud mě odsaď pěkně rychle neodvezou, budu nucená začít kouřit.“

(Některé holky kouří, aby zůstaly štíhlé, ale mě odrazuje nikotinová matematika: každá cigareta = hřebík do rakve.)

„Co na to tvoje máma?“ zeptala se Ruby.

„Zasáhla do bolavýho místa. Prej pokud nabude dojmu, že si kupuju cigarety, bude mi muset radikálně zkrouhnout kapesný.“

„Takže začneš kouřit?“

„Ani náhodou. Potřebuju veškerý prachy na jídlo, abych tu nechcípla hlady.“

„Nenávidím tuhle šlichtu víc než ty.“

„To určitě, Ruby. Ve srovnání se mnou prožívají tvoje chuťový pohárky třikrát denně hotovou extázi.“

Ukázalo se, že máme s Ruby první vyučovací hodinu obě namířeno na Vyjadřování, kde jsem zažila ohavný šok. Vlastně dva. Každý den, pět dní v týdnu, se od nás čekalo, že napíšeme v téhle hodině esej. A pak se musíme v sobotu dopoledne scházet na celé dvě z prdele hodiny, abychom „prodiskutovaly a vyhodnotily“ svoje celotýdenní výplody. Vyučování v sobotu! To tenhle horor nebere konce? Eseje musíme psát perem a strhávají se nám body za pravopisné chyby a neúhledný rukopis. Denně je třeba vypotit minimálně tři sta slov. Nakonec tady ještě zhebnu na nevyléčitelnou písařskou křeč.

Za vrchního drába pro tyhle hodiny nám určili hubeného Asiata jménem pan Ng. Počítám, že rodina, do který se narodil, byla příliš chudá, aby si mohla dovolit samohlásky. Angličtina je očividně jeho druhým jazykem, který se mu navzdory urputné snaze stále nepodařilo pokořit.

Tématem dnešní eseje je „Americký prezident, kterého nejvíce obdivuji“. Pochopitelně jsem svých tři sta slov věnovala Richardu M. Nixonovi. Jenom škoda, že mi vypadlo, kdy že to vlastně pobýval v prezidentském úřadě, a v podstatě nic jsem o něm nevěděla. Většinu toho, co jsem napsala, jsem si vytahala z paty. Ale nedělají to tak náhodou všichni úspěšní spisovatelé?

Vybavilo se mi ale, že starouš Nixon navázal vztahy s Čínou, což byla, jak jsem poznamenala, „nejspíš obrovská chyba“.

Doufám, že se to pana Nga nějak nedotkne.

Zbytek dne byl jen chmurnou reprízou včerejška. Poobědvala a povečeřela jsem s Ruby, která se zřejmě chce stát něčím jako mojí kamarádkou.

Neptejte se mě proč, nemám tucha.

3. kapitola

Teď už začíná být pomalu jasné, že mě moje spolubydlící nenávidí s přímo bezmezným zápalem. Mysleli byste, že když zavřete tři cizí lidi v intimní blízkosti jediné prťavé místnosti, dokážou se navzájem alespoň maličko přizpůsobit. Postupně začnou vykvétat přátelství a časem by se snad mohla rozvinout i jakási sesterská náklonnost.

Pchá!

Lauren (ta hezká) se celou dobu dívá skrz mne, jako bych vůbec neexistovala. Snažím se s ní zapříst hovor, ale narážím na ledové mlčení. Mohla bych se přímo před ní skácet mrtva k zemi, a ona by si klidně dál pilovala ty svý úžasný umělý drápy.

Gianna se chová ještě děsivěji. Ani ona nepronese jediné slovo, ale zato ze mě na jediném kroku nespustí ty svoje slídivé oči. Tohle není žádné přehánění: sedí na svém stole a nonstop na mě zírá. Občas jí řeknu, aby už mi s tím svým vlezlým očumováním dala pokoj, ale o deset vteřin později už je zas sítnicově napojená na moji osobu.

Mám jisté podezření, jestli jim třeba není na překážku moje osobní hygiena. V Haywardu bývá touhle roční dobou taky teplo, ale ve Stocktonu slunko doslova praží. Nejspíš ani nemusím podotýkat, že v celém kampusu není jediná klimatizace s výjimkou nablýskaného kanclu paní Lumpwaphtové. Jsem osoba větších tělesných rozměrů se značnými sklony k pocení, jakmile se teplota vyšplhá nad dvacet stupňů. Zdejší bídné vybavení a sprchy na příděl člověka zrovna nepovzbuzujou k zbytečnému cachtání. Takže občas nejspíš nevoním tak svěže, jak bychom si já nebo moje spolubydlící asi přály.

A kvůli tomu se mnou jednají jako s podčlověkem? Kvůli tomu mě chtějí posadit na příští dobytčák do Dachau?

První sobotní ranní předčítání esejí s věčně rozverným panem Ngem (vyslovuje se to, jako byste měli sdrátovanou čelist a pak si něco zabodli do oka — i tohle ale vypadá zábavněji než naslouchat banálním názorům, slaboduché logice a deprimujícím citovým výlevům spolužaček). Obávám se, že nucený kontakt s takhle šupáckou prózou může člověku tak akorát narušit přirozené jazykové dovednosti.

Jelikož oběti měly napochodovat před tabuli v abecedním pořádku, přišla jsem toho dopoledne s předčítáním na řadu jako druhá. Co nejrychleji jsem se prokousala svým veledílem a pak tam musela stát, celá zpocená a v rozpacích, a nechat se bombardovat „konstruktivními připomínkami“. Holky jako obvykle nijak zvlášť nezastíraly své nepřátelství. Tak například Gianna si postěžovala, že „používám příliš mnoho přídavných jmen a příslovcí“. Měla jsem sto chutí vrazit jí rychle a bezodkladně jednu pádnou a dobře mířenou do žeber. Bez ohledu na to, jak moc zlomyslně přeháněly, pan Ng seděl za svým stolem jako ztělesněný otazník a stěží utrousil slovo. Ten chlap podle všeho dovedl umění spát s otevřenýma očima k naprosté dokonalosti.

Teď už si uvědomuju, že moje tři eseje o Dicku Nixonovi, nepatřičnosti probouzení teenagerů před půl třetí odpoledne a o tom, proč se stala jakákoli forma osobního vyjadřování kromě blogování v éře počítačů zcela zbytečnou, byly až příliš krotké. Tahle třída vysloveně potřebuje, aby tu někdo svobodně vyjádřil pár provokativních názorů.

Po obědě se nám s Ruby podařilo vyškemrat od pokrokářské slečny Porteauové celodenní propustky. Začala být trochu nedůvěřivá poté, co se poslední dívka, které dovolila odvážnou výpravu mimo zdi kampusu, jaksi pozapomněla vrátit. O tři týdny později zatkli uprchlici policajti z Fresna, když provozovala sex s osmašedesátiletým chlápkem na parkovišti Kmartu. (Pevně doufám, že to dělala pro prachy.)

Ujistily jsme obě slečnu Porteauovou, že naším cílem je městská knihovna a že se vrátíme co nejrychleji. Zjistila jsem, že slečnu P. vylákal do Stocktonu její přítel, Ph.D. v oboru hudby ze Stanfordu, který našel práci akorát na Pacifické univerzitě. Navzdory své poloze v chlupatém podpaží Central Valley je tahle vysoká údajně vcelku slušná — absolvovaly tam takové hvězdy jako Dave Brubeck a Chris Isaak. Jelikož slečna P. postrádala pedagogickou kvalifikaci, byla nucená spokojit se s mizerně placeným místem na soukromé škole třetího řádu. Tráví v téhle instituci už druhý rok a ze svého zdejšího pobytu se zdá být asi tak stejně nadšená jako my ostatní.

Nejspíš ani není třeba zdůrazňovat, že žádnou návštěvu knihovny jsme na programu neměly. Ruby byla celá žhavá vyrazit do centra Stocktonu, jelikož nás ale pomalu opékalo scirocco vanoucí od Bakersfieldu, okamžitě jsem tenhle nápad vetovala. Namísto toho jsme uskutečnily rychlou výpravu do uličky s mlskama v supermarketu, který se podle Rubyiných informací nacházel jen dva bloky odsud. Tomu říkám senzační objev! Zásobily jsme se všemi mými oblíbenými pochoutkami a pak se přesunuly do skoro až venkovsky působících mokřin za školou. Pokud se probojujete hustými křovisky, dostanete se k takové meandrovité bažině (rýmuje se s „najdi mě“?), která se rozlévá z nějaké řeky, nejspíš San Joaquinu. Trochu moc hmyzu, ale i tak jsme se usadily na břehu zaneřáděném odpadky a otevřely si dietní pepsi a sýrové křupky.

Protože jsme tu měly vcelku soukromí, rozhodla se Ruby, že si svlíkne halenku. Ne že by toho měla moc co schovávat. Už jsem viděla větší kozy i na ještěrkách vyhřívajících se na slunci. Říkala, že si ji můžu sundat taky, ale já v žádném případě nehodlám vystavovat svoje odhalené špeky na veřejnosti.

Je zajímavé, že i když Ruby nikdy neměla doopravdického přítele, očividně se považuje za hotový magnet na chlapy. Z toho důvodu pro ni znamená chození na výhradně dívčí školu obzvláštní utrpení.

„Všude samý baby, kam až oko dohlídne,“ postěžovala si. „Velká škoda, že někde poblíž není žádnej klučičí internát.“

Taková čistě chlapecká škola pro slepce by se vážně šikla, pomyslela jsem si. Hnedka bychom se obě mohly vrhnout do víru randění.

„Jo, kluci,“ povzdychla jsem si. „Tak v tomhle oboru já teda moc velký zkušenosti nemám.“

„Zkrátka jsi ještě nepotkala toho pravýho, Brendo. Některý kluci jedou po velkejch holkách.“

„Jasně. Ale jak často sem zajížděj z Bulharska na dovču?“

„Viděla jsi tu tlustou babu v obchoďáku? Tak tý přeci tlačil vozík docela fajnovej chlápek.“

Teď už chápu, proč je Ruby taková optimistka, pokud jde o její budoucí milostný život. Má žalostně nízké požadavky.

„To myslíš toho chlapa se špatnou pletí, neandrtálským čelem, pivním pupkem a kudrnatýma černýma vlasama?“ zeptala jsem se. „Toho, co vypadal jak těžkej závislák?“

„Jsi zbytečně kritická, Brendo. Chlapi nemaj zrovna dvakrát v oblibě holky, co je shazujou.“

Náhlé zašustění v křovinách přimělo Ruby natáhnout se po halence. Přitiskla si ji k hrudníku právě v okamžiku, kdy se keře rozhrnuly a ze zeleně se vynořil černoch poněkud trpasličího vzrůstu.

Při bližším pohledu se ukázalo, že je to doopravdicky liliput. Značně překvapený drobný človíček, který s sebou vláčel hnědý papírový pytlík. Zíraly jsme na toho vetřelce s otevřenou pusou.

„Dal byste si sýrovou křupku?“ řekla jsem nakonec, když jsem si vzpomněla na dobré vychování.
„Ne díky. Tyhle věci tlačej ze stroje jak hovno z prdele.“

„No tohle!“ vyjekla jsem.

„Promiňte, pane,“ ozvala se Ruby, „nemohl byste se otočit? Ráda bych se zahalila.“

Zdvořile vyslyšel její přání, čímž se připravil o pohled na kozy, které byly o poznání menší než jeho vlastní.

„Už je to dobrý,“ řekla Ruby, když si zapínala poslední knoflíčky.

„Vy jste holky nejspíš z tamtý školy,“ prohodil, když si nás prohlídl.

„Jak jste na to přišel?“ zeptala jsem se.

„No, v tuhle roční dobu se tu nepromenáduje moc jinejch lidí voháknutejch v károvanejch vlněnejch sukních.“

„Já jsem Ruby a tohle je Brenda,“ představila nás moje společnice. „Nedal byste si dietní kolu?“

„Mám tu pivko,“ odpověděl. „Nechcete přejít na něco tvrdšího?“

Obě jsme přijaly plechovku laciného neznačkového piva. Sám si taky jednu otevřel a uvelebil se vedle nás.

„Jmenuju se Darnell Brickman, ale většina lidí mi říká Brick.“

Brick měl široký, plochý obličej a určitě tu nejtmavší kůži, co jsem kdy viděla. Zuby měl děsně nepravidelné, jako by je Bůh náhodně sesbíral z odpadkového koše u zubaře. Vypadal na něco málo přes dvacet. Oblečený byl výstředně v hladkých červených kalhotách připomínajících dámské pumpky, červenobílé proužkované košili a stařičkém (a taky adekvátně ušmudlaném) tralaláčku.

„Co ty jsi vlastně zač, něco jako trpaslík?“ zeptala se Ruby.

Rozesmál se. „Tohle slovo na té je něco jako tamto slovo na en: dneska už se ve slušný společnosti nepoužívá. Trpím nemocí, který se říká nanismus.“

Překvapivé zjištění: takže po vzhledové stránce si pořád ještě nezapisuju absolutní nulu. Minimálně v jedné kategorii si vedu dobře: nejsem trpaslík.

Chvíli jsme tam klábosili a popíjeli zteplalé pivo a potom nás Brick dovedl po břehu k místu, kde pod převislým stromem schovával svůj malý plovoucí domov. Byla to stará plachetnice, nějakých pět metrů dlouhá, bez stěžně a s prťavou kajutou na přídi.

„Tak tady bydlím,“ oznámil hrdě.

Já bych se tam teda nevtěsnala ani náhodou a osobně mi to přišlo klaustrofobní i pro trpaslíka. Uvnitř bylo několik kusů vyřazeného molitanu, starý flanelový spacák a pár malých kufříků.

„Trochu to tu smrdí zatuchlinou,“ poznamenala jsem.

„No, všecko to dřevo je pěkně ztrouchnivělý, jak leželo bůhvíkolik let na dně týhle bažiny.“

Pronesl „bažina“, jako by mluvil o pomalu se plížícím zvířeti.

„Nemáš strach, že se to potopí?“ zajímala se Ruby.

„Vůbec ne, milá Ruby. Tenhle trup je ze sklolaminátu. Našel jsem si to v jedný knížce. Předpokládají prej, že takovej sklolaminátovej trup vydrží pár tisíc roků. Takže kdyby tu moji lodičku stloukli Ježíš a jeho parta, tak zhruba touhle dobou by byla zralá odejít na odpočinek.“

„Má ta tvoje loď nějaký jméno?“ zeptala jsem se.

„Říkám jí Andre.“

„A neměly by mít lodi ženský jména?“ upozornila ho Ruby.

„Neřek bych, že by na to vydali nějakej zákon,“ odpověděl. „Pojmenoval jsem ji po Obrovi Andrem, tom wrestlerovi a herci. Je to můj hrdina.“

Protože od vody foukal příjemný chladný vánek, nikdo z nás se moc neměl k odchodu. Usadili jsme se v dost zaneřáděné kormidelní budce (právě tak akorát pro tři osoby), Brick otevřel další piva a já se pustila do dalšího pytlíku sýrových křupek. Taky jsem dala volně k dispozici tyčinky Heath, aby pomohly zmírnit pronikání alkoholu do krevního řečiště.

„Jak se vám, holky, líbí ve škole?“ zeptal se Brick.

„Nesnášíme to tam!“ odpověděly jsme prakticky současně.

„Tomu rozumím,“ odpověděl. „Taky jsem ve škole zrovna nevynikal.“

„Máš nějakou práci?“ zeptala se Ruby.

„No, měl jsem tu a tam nějakej ten melouch,“ připustil a zamyšleně si lokl piva. „Zrovna odvázanej jsem z toho teda ale nebyl. Obvykle se tam motá nějakej bílej šéf, kterej vám vykládá, co máte dělat. Nebo na vás řve, že jste to neudělali. Je dřina sehnat si práci, když jste tak připosražený jako já. Dokonce i umejvání nádobí. Vlezete do hospody a šéfa hnedka napadne: Tak to ne! Z toho koukaj žaloby od Národní asociace pro podporu nebělošskejch občanů! Nebo: Tak to ne! Musel bych vysolit deset litrů na snížení dřezů a přepážek, aby na ně tendle trpajzlík vůbec došáhnul! Občas to sice zkouším i tak, ale stejně mě nezaměstnaj kvůli mýmu záznamu.“

„Ty máš policejní záznam?“ zeptala se Ruby fascinovaně.

„Jasně že jo. Dá to fušku, prožít aspoň trochu zajímavý mládí bez toho, aby vás párkrát zabásli. S kámošema ještě v Turlocku jsme si občas pučovali lepší fára na testovací jízdy. Akorát jsme si nejspíš nedávali dost majzla na to, komu patřej.“

„Tak čím si vyděláváš prachy?“ vyzvídala jsem.

„Většinou somrováním na částečnej úvazek. Mám v centru města vlastní flek. Dělám to jenom hoďku nebo dvě denně, pokud je hezký počasí. Když jsem dobře naladěnej, tak občas i trochu zpívám a hraju na tamburínu. Jinak prostě jenom sedím s kloboukem na chodníku a všelijaký hodný lidi mi do něho hážou prachy. Mám sklony k depresím, a tendle problém mě dost omezuje.“

„Tvoje rodina žije v Turlocku?“ zeptala se Ruby.

„Jenom teta. Bydlel jsem u ní — od svejch sedmi let. Jenomže potom mě požádala, ať se odstěhuju.“

„Protože ses dostal do průseru?“ zeptala jsem se.

„Ne. Protože jsem gay. Ona je taková ta pravověrná věřící a moje sklony považuje za hnusnej hřích.“

„Já většinu svých příbuzných taky nesnáším,“ ujistila jsem ho.

„Snažím se do svýho života vpouštět jenom lásku,“ odpověděl. „Akorát že to občas bejvá pěkná dřina.“

„Máš nějakýho přítele?“ zajímala se Ruby.

„Momentálně ne, Ruby. Nejsem zrovna týpek, co by přitahoval pohledy atraktivních mladejch mužů.“

Vítej do klubu, pomyslela jsem si.

Tohle bylo poprvé, co jsem vypila celá dvě piva. Trochu se mi z nich motala hlava, takže jsem nejspíš dosáhla kýženého efektu. Možná bych se v tomhle stavu nechala i svést, pokud by se o to snad někdo pokusil.

Protože Brickova plachetnička nebyla vybavená toaletami, musely jsme se nakonec omluvit a vypadnout. Ukázal nám branku vzadu za servisní budovou školy, která vypadala zamčená, ale otevřela se docela snadno, když jsme ji nadzvedly na pantech. Brick povídal, že občas vídá studentky z naší školy, jak se poflakujou kolem močálu, ale vždycky se jim vyhýbal, aby nezavolaly poldy nebo mu nezničily jeho vodní domov. Ujistily jsme ho, že o jeho přítomnosti ani necekneme.

A nejlepší zpráva nakonec: Brick říkal, že mi rád nakoupí pamlsky, kdykoli budu chtít. Stačí, když mu předám seznam a peníze.

Takže hrozba vyhladovění je, doufejme, odvrácena!

4. kapitola

Konečně neděle!

Celý den bez otravného vyučování. Škola nabízí v devět ráno bohoslužbu, ale účast není povinná a slyšela jsem, že se tam obvykle objeví jenom hrstka nábožensky založených typosek (a/nebo vlezdoprdelaček paní Lumpwaphtové).

Poklidnou, leč pohříchu skrovnou snídani jsme strávily s Ruby rozpravou nad událostmi předchozího dne.

„Mám o Bricka strach, když tam spí v tý vlhký lodi,“ poznamenala.

„Já vím. Určitě každou noc nadýchá plísňovejch spór, kolik sám váží. To mu určitě na zdraví nepřidá.“

„Zimy tady bývají studený a deštivý, Brendo. Jak to vůbec přečká?“

„No, možná se při špatným počasí přesune do nějakýho útulku pro bezdomovce.“

„Já myslím, že bysme mu měly zkusit najít nějakou práci, byt a přítele.“

„Tak to teda hodně štěstí, Ruby. Jsme jenom dvě středoškolačky a bydlíme v trochu lepším vězeňským lágru. Jak mu podle tebe asi máme pomoct?“

„Můžem to přece aspoň zkusit!“

„Tak fajn, nějaká ta práce, to by možná ještě šlo. Ale co když si nepřeje, abysme se mu motaly do jeho milostnýho života? Jasně, třeba někde na týhle planetě existuje někdo, kdo by byl celý žhavý seznámit se s Brickem, ale jak máme prosít těch osm miliard kandidátů, abysme ho našly?“

„Nemělo by to být tak těžký. Brick je docela roztomilý.“

„Ruby, nechala sis někdy v poslední době zkontrolovat zrak? Je přitažlivý asi jako ropucha a menší než kdejakej průměrnej předškolák.“

„Ty s sebou prostě vláčíš balast bílý holky, Brendo. Měla by ses přenést přes svý předsudky a snažit se vidět jeho osobnost.“

„Tohle není nic proti Brickovi, Ruby. Jenom říkám, že podle tradičních měřítek atraktivity, na kterejch se shoduje poměrně dost lidí všemožných ras a vyznání, Darnell Brickman značně zaostává za ideálem.“

„Kdyby to nebyl teplouš, Brendo, vyrazila bych si s ním na rande v tu ránu. Ty snad ne?“

Já, a chodit s trpajzlíkem? Myslím, že ne.

„Ehm, je na mě trochu starý, Ruby. Sakra, fakticky bych dneska ráda dopřála svým potním žlázám trochu klidu. Co myslíš, čeká nás další pařák?“

Celá tahle záležitost s klukama se v mém případě stejně nejspíš omezí na čistě teoretickou rovinu. Nemám v nejmenším v úmyslu předávat svoji degenerovanou DNA nějaké politováníhodné příští generaci. Pokud mě se týká, jsem pochodující genetická slepá ulička. Kdyby snad některý kluk dostal jednoho dne chuť se se mnou oženit (o čemž silně pochybuju), bude střílet do latexu až do konce věků (nebo mojí menopauzy — záleží, co přijde dřív).

Ve snaze udělat něco pro klid v domácnosti jsem se rozhodla vyprat si ve školních samoobslužných pračkách na mince. K dispozici tu máme i starožitné napařovací žehličky, ale tenhle krok jsem vynechala. Vzpomínám si, jak jsem někde četla, že zmačkané oblečení pomáhá zeštíhlit postavu. Zatímco jsem čekala, než dojede sušička, vešla dovnitř Gianna s hromadou hader a zle po mně loupla okem. Začínám si říkat, jestli to má moje spolubydlící v palici tak úplně v pořádku.

Když jsem se vrátila zpátky do pokoje, uráčila se na mě Lauren promluvit: „Měla bys být na Giannu milejší. Myslím, že tě má ráda.“

„No, já bych spíš řekla, že mě do krve nenávidí.“

„Tak to se pleteš, Brendo. Fakticky na tobě přímo visí.“

Její tvrzení narazilo na hlubokou nedůvěru. Protože poznám, když si ze mě někdo zlomyslně střílí, radši jsem změnila téma.

„Proč ty na mě vlastně nikdy nemluvíš, Lauren?“

„Můj kluk mi dal kopačky. Jsem úplně vyřízená.“

„Ty ses rozešla s tím gangsterem z Modesta?“

„Hele, to je moje věc. A přestaň si uzurpovat takový kus toho blbýho šatníku!“

Naštěstí přijel brácha a vytáhl mě na oběd, takže jsem z té hadí jámy mohla vypadnout. Pro podobné výlety není povolení někoho z učitelů potřeba. Můžete odejít s kterýmkoli dospělým příbuzným, pokud předloží průkaz na vrátnici a písemně stvrdí, že si vás bere na starost. Osobně nebudu Buforda považovat za dospělého nikdy, ale u správcové, která měla zrovna službu, obstál.

Protože se bráchovi nepodařilo získat fotbalové stipendium (dokonce ani na přípravce), rozhodl se vzít si rok volna, než nastoupí na vysokou. Maká v pivovaru v Bay Area a vypracoval si tam docela slušnou fyzičku, jak tahá padesátikilové žoky ječného sladu. Ještě se z něj nakonec stane jediný Blatt v dějinách, co má víc svalů než špeků. Tvrdí, že se mu ta práce líbí a plat taky není špatný, akorát už si nemůže dát pivo.

„A to jako proč?“ zeptala jsem se nad hamburgerem v úplně jediném stocktonském Twizzler Griddleru (Bufordův oblíbený hambáčový řetězec).

„To ten děsnej smrad při kvašení, Brendo. Prožere se ti do mozku a nechce se pustit. Takže jsem musel přejít na vodky s džusem.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Brenda Veliká.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.