TRITON

Praha/Kroměříž

Vlastimil Růžička

Squaty a jejich revoluční tendence

TRITON

Vlastimil Růžička

Squaty a jejich revoluční tendence

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

© Vlastimil Růžička, 2006

Cover © Renata Brtnická, 2006

© TRITON Praha/Kroměříž, 2006

Foto: autor; archiv squatterů

ISBN 80-7254-859-X

Nakladatelství Triton Praha/Kroměříž, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.triton-books.cz

Obsah

1. POLITOLOGOVÉ, SOCIOLOGOVÉ, PRÁVNÍCI...

1.1. Stručný úvod do problematiky

1.2. Struktura práce, metodologie a výzkumné otázky

1.3. Subkultury v českém politickém prostředí

1.4. Politologické vymezení squattingu

1.5. Historie a současnost squattingu

1.6. Sociokulturně angažovaný squatting

1.7. Politické pozadí squattingu

1.8. Právní a sociologické aspekty squattingu

1.9. Komunikace squatterů se státem a municipalitou

1.10. Postoje úřadu u nás a v ostatních zemích

1.11. Hrozba extremismu a protiextremistická politika

1.12. Radikální a extremistické skupiny

1.13. Spory o vládní definici extremismu

1.14. Občanská společnost, krize modernity, anomie

1.15. Závěr

2. SQUATTEŘI A JEJICH SYMPATIZANTI

2.1. Rozhovory ve vile Milada

2.2. Rozhovor se Slavomírem Tesárkem, duší squatu Milada

2.3. Původní projekt kulturně-sociálního centra

2.4. Básnická tvorba na Miladě

3. MANIFESTY SQUATTERŮ

3.1. Obsaď a žij

3.2. Zlatý věk squattingu

3.3. Příčiny a podstata squattingu

4. MANIFESTY ANARCHISTICKÉHO HNUTÍ

4.1. Manifest Československé anarchistické federace, středočeský region

4.2. Manifest Československé anarchistické federace s názvem Proti státu a kapitalismu

4.3. Za svobodnou společnost. Cesta ke svobodě a sociální spravedlnosti

5. POLICIE A MINISTERSTVA

5.1. Zpráva MV ČR 2005 o extremismu

5.2. Zpráva Policie ČR, správa hl. m. Prahy, I. sekce kriminální služby:

5.3. Dokumentační středisko pro lidská práva

5.4. Výzkum: Institut pro kriminologii a sociální prevenci

6. LEGENDÁRNÍ SQUAT LADRONKA

6.1. Zprávy z tisku

6.2. Rozhovor s Romanem Laubem, duší squatu Ladronka

7. O VÝZNAMU SVOBODY A FORMÁCH ÚTLAKU

7.1. Rozhovor s duší anarchistů, Ondřejem Slačálkem, neúnavným „ psavcem ” časopisu A-kontra

7.2. Squatting jako předvoj revoluce

8. SQUATTERSKÉ KOMUNITY A JEJICH STRUČNÁ HISTORIE

8.1. Praha

8.2. Brno

8.3. Další česká města

8.4. Slovensko

8.5. Některé další zahraniční squaty

9. ODKAZY

9.1. Odborná literatura

9.2. Texty na internetových stránkách

9.3. Internetové stránky:

§ 249a odst. 1 a 2 trestního zákona

Squatting je neoprávněný zásah do práva bytu, domu nebo nebytového prostoru:

1. Kdo protiprávně obsadí nebo užívá dům, byt nebo nebytový prostor jiného, bude potrestán odnětím svobody až na dvě léta nebo peněžitým trestem.

2. Stejně bude potrestán, kdo oprávněné osobě v užívání domu, bytu nebo nebytového prostoru neoprávněně brání.

„...Nejsme žádná sekta, jak by si někdo mohl po proprání hlavy televizními braky představovat. Každému je dopřáno maximální soukromí. Je úžasné vidět fungující společenství nebo se účastnit společné večeře, ke které se scházejí obyvatelé celého domu v dnešním navzájem se odcizujícím světě. Každý squat je něčím specifický, v každém fungují nějaké společné vztahy, přesto se dá říci, že cíleným obsazováním domů vzniká okruh lidí, dá se říci hnutí, kde funguje v plné míře princip solidarity. Boj o jeden squat je zároveň bojem o osud všech ostatních. Lhostejnost tu nepřichází v úvahu...”

„...Žijeme v zajetí systému, jenž nás každodenně drtí jako rozjetý stroj. A my se snažíme být zrnky písku v naději, že se ten stroj jednou zadře...”

squatteři z Milady

Squatting znamená obsazování prázdných domů. Je tady odpradávna, ale ve své specifické podobě (včetně nové formy protestu) se dostal do Čech se zpožděním - až po roce 1989. Ačkoli ve světě měl poměrně silnou pozici, v Čechách povstal takřka z ničeho...

1. POLITOLOGOVÉ, SOCIOLOGOVÉ, PRÁVNÍCI...

1.1. Stručný úvod do problematiky

Hodnota svobody, práva a demokracie bývá častým tématem diskusí, méně se však probírají v souvislosti s tzv. alternativami, které existují mimo rámec oficiálních struktur; jako typy sociálních vztahů, jež se mohou někdy transformovat v občanská sdružení či politická hnutí, často označovaná jako extremistická, přičemž pojmy politická strana a zájmová organizace (sdružení) se v politologické literatuře mnohdy sémanticky překrývají{1} a označení extremistická bývá sporné.{2} Předmětem kritiky alternativců může být nepřiměřený nátlak establishmentu, masovost, komercionalizace, podbízení se diktátu trhu či globalizace světa. Obranou, jak dostát závazkům svobody a nezávislosti, pak bývá nonkonformní vzdor či tvorba subkultury jakožto souboru specifických norem, hodnot, vzorců chování a životního stylu v rámci širšího společenství lidí. Důležitým znakem je viditelné odlišení od kultury dominantní.

Zatímco některé subkultury procházejí vývojem a proměňují se (např. underground), jiné mají tendenci vytvářet hranice, které zabezpečují udržení a jistou ochranu společenství. Mohou být rovněž spojovány s problémy, jež nazýváme anomií, tedy s pocity nezařazenosti a bezradnosti, které vznikají jako následek modernizace. Mohou, a nemusejí se profilovat jako politické strany, zájmové organizace či občanská sdružení. Vždy však odrážejí stav majoritní společnosti, její vnitřní stabilitu a demokracii.

1.2. Struktura práce, metodologie a výzkumné otázky

Cílem této práce je deskripce a analýza subkultur v České republice s užším zaměřením na vztah squattingu, extremismu a anomie vůči majoritní demokratické společnosti. Text je rozdělen do vzájemně provázaných skupin, včetně rozhovorů, anket, článků, novinových zpráv, manifestů, oznámení, obrazové dokumentace a nejrůznějších poznámek. V první části se pohybuji v teoretické rovině s důrazem na politologickou analýzu subkultur a vymezení fenoménu squat. Druhá část by se dala nazvat legislativně-právní; sleduji postoje úřadů u nás a v ostatních zemích s akcentem na liberální Holandsko. Třetí část se zabývá obranou společnosti před extremismem a politickým radikalismem. Vycházím z poznatků, že český squatting je širokým spektrem politických názorů, kde převažují levicové postoje, většina jeho sympatizantů se hlásí k anarchismu. Součástí práce je rovněž konkrétní šetření v pražské vile Milada na bázi standardizovaných rozhovorů. Vyhodnocení (bytová otázka, politický aspekt, bezdomovectví, umělecká a sociální centra atd.) slouží k doplňkové analýze postojů a k potvrzení (či vyvrácení) zmíněných hypotéz. Souhrnem dat pak odpovídám na tři základní otázky: Ohrožuje squatting demokracii v České republice? Lze ho zařadit mezi extremistická hnutí? Má blíže k teorii anomie, či má jiné politické, kulturní a sociální aspekty?

Co se týče pojmů vymezujících politickou oblast, volím pro tento případ (částečně) normativně-ontologický přístup, který je mi bližší svou orientací na kvality a hodnoty. Politický řád v něm tvoří podstatný předpoklad dobrého života, politická věda je pojímána jako součást praktické filozofie (Schlosser, Stammen 2000: 34). Další část práce je věnována názorům squatterů; je složena převážně z rozhovorů, manifestů, novinových článků, ukázek projektů jednotlivých center, trestních oznámení, dílčích poznámek, včetně fotografií, plakátů a pozvánek na nejrůznější akce. Závěr patří seznamu squatů v Čechách, na Slovensku i ve světě, včetně dalších kontaktů, odkazů na literaturu a internetové stránky.

1.3. Subkultury v českém politickém prostředí

Subkultura je pozoruhodný fenomén, jenž se prolíná do mnoha oblastí společenských věd, ať už je to sociologie, politologie či samotná teorie kultury, která o ní hovoří jako o alternativní kultuře - pevné a nedílné součásti kultury oficiální. Politologie se na ni odvolává v době nepokojů (mladá „zlobivá” avantgarda){3} a často jí dává nálepku extremistická. Sociologie ji zkoumá jako specifický soubor norem, hodnot, vzorců chování a životních stylů charakterizujících určitou skupinu v rámci širšího společenství, jehož je tato skupina součástí (Giddens 1999: 38).

Anthony Giddens, britský sociolog zabývající se dějinami sociologie, zavádí pojem deviantní subkultura a chápe ji jako soubor norem a hodnot, které se podstatně odlišují od norem a hodnot uznávaných v kultuře většinové - jako příklad uvádí kult hnutí Haré Kršna (Giddens 1999: 186). Respektuje přitom národní kultury a odmítá etnocentrismus. Pro politologii je důležitým aspektem to, že se nutně nemusí jednat o tzv. podzemní konstrukci nových zákonů a hodnot směřujících k ozbrojené revoluci. Nicméně při přechodu k demokracii mají subkultury nepochybně své opodstatnění. Příkladem budiž někdejší Československo. V rozsáhlém projektu s názvem Alternativní kultura{4} označuje sociolog, vedoucí výzkumného týmu, Josef Alan, subkultury jako formu odporu vůči režimu a jeho institucím, přičemž hovoří o jejich odlišné motivaci a struktuře. Krajní pól představoval podle jeho slov underground, který byl nesen odmítáním a ignorováním totalitního režimu, druhým nosným pólem byl disent, jenž se orientoval na intelektuální aktivity a reflexi myšlenkových (filozofických, vědeckých, ideologických aj.) proudů, na kritickou analýzu reálné společenské situace a jejích politických souvislostí a později i na politickou praxi (Alan a kol. 2001: 19).

Subkultury se zcela přirozeně objevují i v demokratické společnosti; příkladem může být právě squatting, který se v Čechách prosazuje v masové míře až na počátku devadesátých let. Těžištěm odporu je v současné době komerce, diktát trhu, teror establishmentu a plíživá globalizace. Mladé demokratické státy tak daleko častěji čelí tomu, co Emile Durkheim nazývá anomií, tedy společenskou situací, v níž byly zpochybněny panující normy a existující hodnoty. Dosavadní způsoby orientace ztrácejí závaznost a skupinová morálka je otřesena, stejně jako sociální kontrola (Durkheim 1998: 6). Další z řady sociologů, R. K. Merton, pak označuje anomii jako „americké dilema”. V době, kdy tvořil svou teorii, si i nejnižší vrstvy osvojily představu, že materiálního úspěchu lze ve svobodné zemi dosáhnout vlastními silami. Později však podle jeho názoru lidé poznávají, že jejich síly narážejí na reálné danosti společnosti rozdělené na sociální vrstvy. Následkem anomie může jedinec prožívat pocity osamocenosti, bezmoci, dezorientace, nejistoty a frustrace (Merton 2000: 22).

Vyústění marných snah o zařazení do společnosti, stav neusazení právních a společenských norem může vést (mimo jiné) v případě České republiky k extremismu, squatterství či k jiným formám subkultur, které obsahují široké spektrum politických názorů. Levicoví aktivisté vidí řešení v revoluční změně režimu; ve svržení kapitalismu a opětovném nastolení socialismu, či nejlépe komunismu. Hovoří o posílení role státu. Anarchisté naopak opovrhují jakýmkoli státem a preferují volná utopistická společenství. Anarchoautonomisté se výrazně zapojují do protestů vůči pokračující globalizaci světa, trápí je otázky globálního oteplování, migrace a týrání zvířat atd...

1.4. Politologické vymezení squattingu

Squatting se v politologické literatuře příliš nevyskytuje, a pokud se objeví, zpravidla dostává nálepku extremistický, přičemž je podle mého soudu pojímán spíše jako určité zájmové sdružení než jako reálná extremistická hrozba.{5} V knize Politický extremismus a radikalismus v ČR v příspěvku Extremismus a stigmatizace sociolog Jan Keller varuje: „Nálepka začala být udělována všem nepohodlným či jen málo loajálním postojům. Současně se začalo termínu extremismus užívat záměrně s termínem terorismus” (Fiala a kol. 1998: 75). Jeho obavy spočívají v cílené stigmatizaci odpůrců, ve stavu věcí, kdy rozhodují o tom, kdo je a kdo není extremista, pouze ti, kteří momentálně kontrolují zpravodajské služby. V případě, že je nebude kontrolovat nikdo, budou o tom rozhodovat ony samy (Fiala a kol. 1998: 78).

Také squatteři se bouří proti nálepce extremistů a trvají na tom, že jde o životní filozofii, o otevřené sociálně-politické hnutí, které nemá vyhraněnou a jednotnou ideologii. Poukazují i na to, že řada squatů (zvláště ve světě) je výrazně apolitická. V časopise Československé anarchistické federace (ČSAF) s názvem Existence (roč. 4., č. 1/1999) však uvádějí: „Squatting je hnutí, kde lidé nebojují jen za své ideály a vize, ale přímo za svůj životní prostor. Squaty jsou útočištěm odpůrců systému. Stávají se katalyzátorem odporu, předvojem revoluce, která zajistí politickou a hospodářskou spravedlnost a samosprávu a v neposlední řadě i důstojné bydlení pro všechny, nejen pro ty, co si to mohou dovolit. Squatting je boj tady a teď, stává se předvojem sociální revoluce.”{6} Později tuto tezi, která byla uvedena i na starších internetových stránkách vily Milada, dementují a nahrazují ji jiným vyjádřením, jakousi obhajobou squattingu.

Ve většině zemí Evropské unie není extremismus (ani squatting; zde s výjimkou Holandska) právně definován a jeho politologické vymezení je podle mého názoru velmi vágní. Současná politologie vnímá extrém jako krajní úchylku od zavedených společensko-politických norem. Extremismem jsou na základě odborných kritérií ve vzájemné spojitosti individuální postoje, skupinová a organizovaná veřejná činnost, politické subjekty i subkultury, produkce tiskovin a nakladatelství. Extremistické uvažování je spojováno výhradně s opozicí vůči etablovanému politickému systému a s formami kombinace legálních a nelegálních praktik odpůrců, včetně násilí. Nejsou pevně stanoveny hranice mezi extrémními a radikálními projevy a subjekty. Stávající právní úprava v České republice pak neposkytuje potřebný manévrovací prostor pro efektivní postup státních orgánů vůči těmto projevům odporu (Danics 2003: 12-15).

Většina squatů u nás působí podle materiálů Policie ČR{7} nelegálně, jiné si naopak zakládají na svém vyvzdorovaném renomé občanského sdružení. Nicméně podle platného právního řádu platí pro registraci občanských sdružení stejná pravidla jako pro politické strany a hnutí (s výjimkou jejich rozpuštění). Podle zákona (č. 83/1990 Sb.) o sdružování občanů nesmějí sledovat následující cíle: popírání nebo omezování osobních, politických nebo jiných práv občanů pro jejich národnost, pohlaví, rasu, původ, politické nebo jiné smýšlení, náboženské vyznání a sociální postavení. Rozněcování a nesnášenlivost z těchto důvodů, podpora násilí nebo jiné porušování ústavy a zákonů.{8} Rovněž jsou zakázána ozbrojená sdružení či sdružení s ozbrojenými složkami. Občanská sdružení může rozpustit Ministerstvo vnitra ČR, pokud vykonávají činnost v rozporu se zákonem. Proti tomuto rozhodnutí lze podat opravný prostředek k Nejvyššímu soudu ČR. Zákon č. 83/1990 Sb. nikterak nespecifikuje, k jakým účelům je možné občanské sdružení zakládat (Danics 2003: 47-48). V případě squatu je třeba rozlišovat občanská sdružení, která byla založena ad hoc, např. na obnovu bytové jednotky; dále ta, která se později etablovala spíše jako politická hnutí, a ta, která se deklarují jako apolitická kulturní a umělecká centra (viz závěrečný přehled). Je to důležité i z hlediska funkce politického systému, do něhož zájmové skupiny (občanská sdružení) neodmyslitelně patří. G. A. Almondem{9} navržené a rozpracované kategorie vstupů a výstupů si všímají na funkci vstupů politické socializace, artikulace zájmů, agregace (spojování) zájmů a politické komunikace; na funkci výstupů pak tvorby pravidel - norem, aplikace těchto pravidel a norem a jejich posuzování (Říchová 2000: 65-68). Žádný politický systém by nemohl fungovat (resp. demokratická společnost) bez těchto prvků; je tedy legitimním právem každého občana podílet se na charakteru společnosti. Interpretace fungování a dopadu zprostředkování zájmů je však záležitostí kontextuální, tedy musí vždy vycházet z charakteru společnosti, v níž zájmové skupiny působí.

Squatting tudíž naráží na základní problém a jeho politologické vymezení jako celku je poněkud složité. V každém případě je třeba vycházet z jednotlivých komunit, které fungují jako občanská sdružení, a sledovat jejich reálné cíle (viz dále v textu). Třebaže squatting nemá obecně vyhraněnou a jednotnou ideologii, poukazuje v mnoha případech pouze na problémy tzv. nebydlících deklarované v manifestu Obsaď a žij{10}, většina obyvatel squatu patří podle vlastního šetření k anarchistům a anarchoautonomům, kteří se výrazně zapojují do protestů proti pokračující globalizaci světa; obě skupiny se ostře vymezují vůči kapitalismu.

Nevyjasněná terminologie se objevuje i ve zkoumání reprezentace zájmů, a to v případě rozlišení pojmů politická strana a zájmová organizace. Upozorňují na to Petr Fila a Maxmilián Strmiska ve svých textech a dodávají, že v mnoha případech se dokonce sémanticky setkávají (Fiala, Strmiska 1998: 36-38). Slovenský politolog Ján Sopóci použil jako jedno z možných typologických hledisek kritéria ekonomická a neekonomická. Mezi první zájmové skupiny zařadil například odborové organizace, organizace zaměstnavatelů a sdružení výrobců, průmyslové a obchodní komory. Do druhého začlenil ekologické, kulturní a náboženské organizace. Politickými se stávají takové zájmy, které nelze posoudit jinak než mocensky, prostřednictvím politické moci nebo politického vlivu ve společnosti, prostřednictvím politických institucí (Sopóci 2001: 15). Společnost v tom nejširším pojetí obsahuje mnoho systémů sociálních, a to i v neorganizované podobě, které jednotlivě identifikují užší aspekty sociálních vztahů mezi biologickými osobami tvořícími společnost (Říchová 2000: 51).

1.5. Historie a současnost squattingu

Čím je tedy squatting a co znamená toto podivné slovo? Anglický slovník nám nabízí hned několik výrazů, a sice: sezení na bobku, v jakémsi podřepu či tureckém sedu nebo (v kontextu) dřepět a nic nedělat, nastěhovat se do prázdného domu, usadit se na půdě obce s nadějí, že získám právní nárok na opuštěný prostor.{11}

Podle materiálů zveřejněných na internetových stránkách vily Milada{12} k nám dorazil squatting „ze Západu”. Prvními squattery byli s největší pravděpodobností lidé, kteří zakládali farmy na neobsazeném území Severní Ameriky v 19. století, v době bojů mezi Severem a Jihem. Jiné zdroje, například Peter Jachimiak z University of Glamorgan, specialista na britské subkultury{13}, se zmiňují o diggers (1949), kteří obsadili kopec Svatého Jiří, založili zde vlastní farmu a podporovali skupiny, jež usilují o svobodný, soběstačný a vegetariánský život. Největší rozmach ovšem zažívá squat v šedesátých letech, v době hippies.{14} Jisté oživení následovalo také v sedmdesátých letech díky anarchistům, kdy squat získával politický náboj; v devadesátých letech se pak objevují stoupenci tzv. anarchoautonomního hnutí{15}, které sdružuje nejen anarchisty, ale také ekology, přívržence nové levice, bojovníky za práva zvířat, feministky a antifašisty. Odvolávají se na ně i zástupci vily Milada; na svých internetových stránkách zmiňují též český underground a historii obsazování prázdných domů v ČR. Za zmínku stojí např. aktivity organizace Černá ruka spisovatelů Haška a Sauera. Ta se údajně zabývala vyhledáváním prázdných prostor, s nimiž majitelé spekulovali, obsazovala je a předávala dělnickým rodinám. Majitel, který porušoval zákon, si prý nedovolil volat policii.

Současný český squatting už není tak idylický. První komunou mladých lidí byl zřejmě Dům u divého muže v Praze na počátku devadesátých let, následovaly další (Ladronka, Milada, Papírna či Buďánka), obsazovaly se domy v Brně (Nová zahrada, Kociánka), Teplicích, Trutnově, ve Dvoře Králové (podrobněji v závěrečném výčtu). V letech 1990-2004 u nás došlo podle záznamů squatterů k více než třiceti pokusům o obsazení dlouhodobě neužívaných objektů. Magistrát hlavního města Prahy registruje v roce 1999 asi 4000 neobydlených domů a nevyužitých objektů. Obsazování se v letech 1990-2004 aktivně účastnilo kolem 350 mladých lidí; se svými nároky však u Policie ČR a magistrátu zpravidla neuspěli. Co se týče světa, lze hovořit o masovějším squattingu s většími úspěchy týkajícími se legalizace, a hlavně s větší kulturou dialogu mezi městem a alternativci. Za všechny uveďme alespoň dnes již legální berlínský Tacheles, amsterodamský Niewumarkt či pařížský Les Frigois. Tyto příklady svědčí o tom, že konfrontační a represivní politiku lze bez větších problémů nahradit dohodou. Nutno však dodat, že v případě zahraničních squatů se jedná spíše o kulturní a umělecká centra.

1.6. Sociokulturně angažovaný squatting

Klasický squatting lze považovat za sociální jev, který se opírá o nejrozmanitější individuální motivaci a sleduje nejrůznější cíle. Podle již zveřejněných zdrojů je možno situaci zobecnit v závislosti na několika hlavních motivech: prvním je řešení osobní bytové situace, přičemž do zavedených squatů nemůže být přijat každý (viz nároky ve vile Milada){16}. Nicméně se primárně jedná o reakci na tržní bytovou politiku města způsobující, že bydlení je v metropoli příliš drahé. „Pro slabší sociální vrstvy, samoživitele, mladé lidi a seniory jsou šance na získání přijatelného a důstojného bydlení mizivé. Dochází tak k absurdní situaci, že na jedné straně lidé nemají domov a na druhé straně se ve městech nachází velké množství opuštěných domů,” uvádí se ve Sborníku textů o squattingu (Experimentální sokolík č. 1, 2/2005).

Druhým zmiňovaným bodem je nutnost vlastního subkulturního prostoru. „V majoritní společnosti prosazující určité hodnoty má nekonformně smýšlející subkultura mladých lidí touhu žít v názorově blízkém společenství, poukazovat na negativní společenské jevy, prosazovat morální a etické hodnoty a tímto způsobem vyvažovat myšlení a směr konzumní společnosti,” pokračuje manifest ve zmíněném periodiku. Třetím aspektem jsou etické principy. Squatteři se nesnaží pouze plnit právo na osobní domov či žít v názorově blízkém společenství, nýbrž vyzývají k řešení bytové krize, vyjadřují touhu po svobodě a vytvářejí alternativu k hodnotovému žebříčku většinové společnosti. „V našich podmínkách se jedná o střet přímé demokracie s demokracií zastupitelskou, o střet legitimity a legality a uvažování nad nimi a o etický problém nazírání na legitimitu nedotknutelnosti nevyužívaného soukromého majetku,” píše se dále na stránkách periodika, které je k dispozici i v internetové podobě.{17}

Nedílnou součástí existujících squatů v České republice jsou kulturně-společenská a informační centra plně využívající internet. Ve sledované vile Milada se buduje vlastní knihovna, čítárna anarchistické literatury a tiskovin, publikací s ekologickou literaturou. Svůj projekt komentují angažovaní squatteři slovy: „V subkulturách je kladen velký důraz na nezávislost a samostatnost, která se často projevuje snahou o vytváření vlastních informačních prostředků, jako jsou časopisy, noviny, bulletiny a různé další publikace. V rámci projektu knihovny hodláme tuto oblast zmapovat a zpřístupnit jak členům těchto subkultur, tak i příslušníkům majoritního proudu. V rámci projektu knihovny hodláme pořádat různé přednášky, diskuse a semináře na aktuální témata, hlavně z oblasti ekologie a obrany základních práv člověka.”{18} Z vlastního šetření lze potvrdit, že ve squatu se dá posedět v improvizovaném baru či čajovně, vyslechnout koncert nebo přednášku, zhlédnout výstavu. Akce alternativní subkultury jsou velmi živé, působivé a autentické. Vše provozují squatteři svépomocí. Vyvstanou-li nějaké výdaje, hradí je ze sbírek mezi obyvateli a sympatizanty, případně z benefičních akcí. Podle svých možností opravují objekt, napravují následky dlouhodobého chátrání, praktikují komunitní způsob života. „Nejsme žádná sekta, jak by si někdo mohl po proprání hlavy televizními braky představovat. Každému je dopřáno maximální soukromí. Je úžasné vidět fungující společenství nebo se účastnit společné večeře, ke které se scházejí obyvatelé celého domu v dnešním navzájem se odcizujícím světě. Každý squat je samozřejmě něčím specifický, v každém fungují nějaké vzájemné vztahy, přesto se dá říci, že cíleným obsazováním domů vzniká okruh lidí, dá se říci hnutí, kde funguje v plné míře princip solidarity. Boj o jeden squat je zároveň bojem o osud všech ostatních. Lhostejnost tu nepřichází v úvahu...,” prezentují svou činnost zástupci vily Milada s odkazem na anarchismus, který očekává společnost, v níž bude dosaženo maximální osobní svobody a spravedlivě rozděleny hmotné statky a společné úkoly řešeny na základě dobrovolného souhlasu.

1.7. Politické pozadí squattingu

Z výše popsaného i ze samotného šetření ve vile Milada (viz dále) vyplývá, že u zástupců squatu jasně převažuje levicové myšlení, přičemž nad ekology, mladými komunisty a socialisty převládají anarchisté, respektive anarchoautonomové, kteří spíše než o revoluci hovoří o „vytváření samosprávných skupin a zón ve společnosti”.{19} Ve vile Milada budují vlastní čítárnu anarchistické literatury, v rámci knihovny pořádají nejrůznější přednášky, diskuse a semináře na aktuální témata, hlavně z oblasti politiky, ekologie a obrany základních práv člověka. Chtějí se otevřít veřejnosti, rehabilitovat se, vyvrátit tvrzení, že opuštěné domy obsazují narkomani a asociálové. Z ankety vyplývá již zmíněný hlavní cíl: snaha o řešení bytové situace, z níž pak plynou další občanské postoje. Oblíbeným citátem je zde výrok: „Vlastnictví je krádež,” od Pierra-Josepha Proudhona,{20} představitele anarchismu. Squatting totiž představuje zpochybnění základního práva kapitalismu - práva vlastnit, činy jsou pak projevem spontánní revolty „vůči pochybným kapitalistickým a demokratickým hodnotám”.{21} A jak chápou současní squatteři myšlenky anarchistů působících v minulém století? Stylem „každá myšlenka, která kritizuje kapitalismus, je dobrá”. Už zmíněné heslo Vlastnictví je krádež je totiž věta, která výrazně zjednodušuje Proudhonovy názory. Autor ve své práci Co je vlastnictví? kritizoval poměry čtyřicátých let 19. století, na jejichž základě mohli vlastníci výrobních prostředků přijít k nezaslouženému zisku, jenž navíc zvyšoval hospodářskou a sociální nerovnost. Znamenalo to, že vlastnictví ve své podstatě nutí k tomu, aby ostatní, tedy ti, kteří nemají to štěstí vlastnit, byli vykořisťováni. Naplnění společnosti je podle jeho slov ve spojení řádu a anarchie, když uvádí: „Vlastník, lupič, hrdina, suverén, všechna tato pojmenování jsou vlastně synonyma, neboť zákon stanovuje moc podle své vůle a nestrpí ani odpor, ani poručníkování, to znamená, že si zachovává zákonodárnou i výkonnou moc... Vlastnictví vytváří nutně despotismus, vládu rozmaru, panství libovůle... Vlastnictví je právo užívání a zneužívání...” (Proudhon 1971: 224-226). Soukromé vlastnictví podle něho znamenalo možnost neomezeného hromadění na úkor druhých, individuální vlastnictví bylo naopak zárukou svobody jednotlivce. Zatímco většinová liberálnědemokratická společnost spíše přitakává přirozenému stavu práva na život, svobodu a majetek, řada lidí je schopna práva porušovat. Majorita si pak zve na pomoc vládu, aby uzavřela společenskou smlouvu, kdy dobrovolně omezí některé své svobody výměnou za to, že státní autorita bude chránit jejich zbývající práva. Celkem prostá myšlenka Johna Locka{22} asi nikdy nebude ve štítu anarchistů, nebude zdobit stěny knihoven squatterů. Podstatu svobody budou cítit zřejmě úplně jinak. Neptají se po smyslu politického řádu, stát prostě odmítnou, a s ním i („trapné”) definice Maxe Webera, že stát je monopolem na legální použití síly na daném území. Argumenty typu, že důvodem existence státu je mravní lidská nedokonalost, zde nezabírají. Malá společenství odmítají jakoukoli autoritu, ctí svou mravnost a zásady, jejich alternativa nabízí rovnost, svobodu a v mnoha squatech i nezávislost na okolním světě formou samozásobování (ekologické farmy). Nechtějí však zůstat pouhými pasivními obyvateli a pokoušejí se v obsazeném domě realizovat útočiště alternativní kultury. Obyvatelé nemusejí být nutně anarchisty, či přímo politicky vyhranění, ale jejich zaměření musí být levicové. V některých squatech se dokonce vyžaduje devótní úcta k hlavním myšlenkám squatu. Ve vile Milada nejsou vítáni náhodní nocležníci ani bezdomovci, každý nově příchozí squatter je přísně prověřen. Akce jsou sice určeny i nesquatterské veřejnosti, ale i v tomto případě jsou deklarovány jisté zásady. Nejviditelnější část squatterů na Miladě je politicky aktivní. Bývá zvykem vidět je na obsazených domech s transparenty a anarchistickými prapory, mnozí jsou návštěvníky demonstrací a akcí české i zahraniční levice. Hovoří zpravidla o nepřijatelné vládě peněz a právu na bydlení, citují díla anarchistů, zastávají se dělníků a mládeže bez domova, chtějí pomáhat těm, kteří se nedokážou v majoritní společnosti náležitě etablovat. V mnohém tak připomínají britské landgrabbers, kteří reagovali na nezaměstnanost, chudobu a hlad tím, že zabírali půdu nechanou ladem a vyráběli si vlastní potraviny. Proklamovali závislost dělníků na kapitalismu - požadovali návrat k půdě. Vše došlo tak daleko, že v roce 1977 obsadili obecní prostory ve Freston Road v západním Londýně a jednostranně deklarovali nezávislost na Británii vyhlášením svobodné nezávislé republiky Frestonia, přijali společné příjmení Bramley, zažádali o plné členství v OSN, a poslali dokonce telegram královně. Později se včlenili do tzv. Party and Protest,{23}) kde je sociální kritika kombinována s kulturní aktivitou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Squaty a jejich revoluční tendence.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.