Michal Dlouhý

VE JMÉNU

ZÁKONA

Praha 2013

Nakladatelství Jindřich Kraus – PRAGOLINE

© JUDr. Michal Dlouhý 2013

© Nakladatelství Jindřich Kraus – PRAGOLINE 2013

Jménem zákona zakročují příslušníci Policie České republiky, aby splnili své poslání POMÁHAT A CHRÁNIT. Policisté jsou při ochraně bezpečnosti osob, majetku a veřejného pořádku povinni provést služební úkon, při kterém mnohdy dochází k přímému vynucování splnění právní povinnosti nebo k přímé ochraně práv za použití síly nebo hrozby jejího použití.

Při výkonu náročné policejní služby, či v souvislosti s ním, dochází k situacím, při nichž policisté v duchu služebního slibu nasazují své životy a zdraví. Policejní práce je sice smysluplným a stále více společností respektovaným povoláním, ale také velmi náročnou službou, ze které se někteří kolegové již ke svým rodinám nevrátí. Tragické události spojené s výkonem policejních povinností jsou bohužel neoddělitelnou temnou stránkou profese policisty.

Je na místě poděkovat autorovi za dlouhodobé a neutuchající úsilí, díky němuž nám bylo umožněno odhalit dlouho opomíjený a inspirativní zdroj bohatý na ryzí policejní řemeslo a poctivou službu ve prospěch těch, kdo pomoc a ochranu potřebují.

Policie České republiky je největším bezpečnostním sborem našeho státu a hrdě se hlásí k tradicím prvorepublikového četnictva a stání policie.

Genmjr. Mgr. Oldřich Martinů

policejní prezident

PÁR ŘÁDEK ÚVODEM

Slov Ve jménu zákona v jazyce v místě obvyklém užíval četník, kdykoliv ve službě proti někomu zakročoval. Každý byl povinen četníkovy výzvy uposlechnout. Tak stanovil § 15 československého zákona o četnictvu.

Služební instrukce pro četnictvo zděděná z monarchie podrobně upravovala vlastní výkon četnické služby. Objevil-li se četník na veřejnosti, musel být podle předpisu ustrojen a mít alespoň poboční zbraň. Četník jdoucí do služby už musel být úplně ozbrojen, to znamenalo mít nabitou pušku a vztyčený bodák. Podmínkou ke služebnímu zakročení četníka bylo totiž jeho oblečení do předepsaného stejnokroje a úplné ozbrojení. Výjimku tvořily pouze případy nebezpečí z prodlení, kdy se dalo předpokládat dosažení předpokládaného výsledku, a v těchto případech byl oprávněn zakročit i četník ozbrojený pouze poboční zbraní – bodákem. Služební instrukce dále vyžadovala vojenské chování a nařizovala četníkovi volnou chůzi, aby měl dostatek času, vidět co se v jeho blízkosti děje.

Četník mohl nosit občanský oděv pouze mimo službu. Četník v občanském oděvu však byl soukromou osobou nepožívající ochrany vrchnostenské osoby. Toto bylo jednoznačné znevýhodnění četnictva oproti sborům neuniformované stráže bezpečnosti státních policejních úřadů, jejichž členové vykonávali svoji službu zásadně v občanském oděvu, a to se projevovalo zejména při výkonu pátrací služby. Dalším handicapem četnictva bylo vyzbrojení výkonných četníků karabinou s bodákem a šavlí.

Do předepsaného vybavení četníka jdoucího do služby kromě svěracích řetízků, zápisníku a služební knížky přibyl obvazový balíček a pátrací pomůcky, kterými byla rozuměna pátrací knížka. Dále bylo četníkům v Rukověti četnictva doporučováno, „aby měli ještě s sebou dobré hodinky, peníze nutné na výdaje na dráze nebo na poště, pečetítko (popřípadě též nálepky s razítkem stanice), pečetní vosk, motouz k balení, zápalky s kouskem svíčky, metrovou míru (nejlépe krejčovskou, aby mohly býti měřeny i věci oblé) tiskopisy protokolů a potvrzení o domovních prohlídkách, indigový papír, vzorce rodopisu pro trestní oznámení, vzorec pro sepsání popisu osoby, eventuálně kancelářský papír s obálkou, konečně seznam (výpis) příjezdu a odjezdu vlaků (i nákladních) z okolních železničních stanic pro případ pronásledování pachatele na stopě samé“.

Před vlastním zakročením měl četník za povinnost užít slov Ve jménu zákona v jazyce v místě obvyklém. Zbraň mohl použít za zákonem stanovených podmínek, a to v případě nutné obrany, aby odvrátil od sebe skutkový útok na něho učiněný nebo život jiné osoby ohrožující, dále aby přemohl odpor směřující ke zmaření jeho služebního úkonu, nebo aby zamezil útěku nebezpečných zločinců, které nemohl jiným prostředkem zadržet. Před vlastním použitím zbraně byl však četník povinen použít mírnější prostředky, kterými se rozumělo v případě zprotivení se napomenutí hlasem rozkazovacím, zatčení a přiložení svěracích řetízků, a v případě zamýšleného pokusu o útěk napomenutí, pronásledování prchajícího honěním a vyzvání nahodile přítomných osob, aby byly nápomocny jeho dopadení, případně použít zbraně méně nebezpečné, kterou byla rozuměna šavle. Vlastní použití zbraně mělo být provedeno vojenským způsobem, a to šavle k seku a výjimečně k bodnutí, nasazeného bodáku pouze k bodání, nenasazeného také jako zbraně sečné a pušky výhradně jako zbraně střelné. Výjimečně v boji zblízka bylo připuštěno použít pažby pušky ke strčení nebo úderu.

Slova v jazyce v místě obvyklém znamenala, že zakročující četník musel respektovat za monarchie úřední jazyk dané země a v podmínkách samostatného československého státu bylo postupováno dle jazykového zákona či jej provádějícího vládního nařízení. Uvedené předpisy v návaznosti na ústavní listinu stanovovaly zásady jazykového práva v republice Československé. Za státní a oficiální jazyk byl stanoven jazyk československý a kromě něj byly v místech s alespoň 20 % obyvatelstva s jiným jazykem úřady povinně užívány menšinové jazyky slovenský, rusínský, polský, německý či maďarský. V uvedeném duchu byly menšinovými jazyky označovány budovy jednotlivých četnických útvarů. V četnickém sboru jako takovém však byl stanoven velícím a služebním jazykem jazyk státní. V ústním služebním styku s obyvatelstvem mohli četníci užívat jazyka, ve kterém se byli schopni dorozumět. Pro zajímavost uvádím znění výzvy Ve jménu zákona slovensky V mene zákona, rusínsky В имени закона, polsky W imieniu prawa, německy Im Namen des Gesetzes a maďarsky A törvény nevében.

Autor.

DŮVĚRNÉ SDĚLENÍ

(Čechy)

Počátkem roku 1919 byl strážmistr Jan Maxa z četnické stanice Nová Ves nad Lužnicí v politickém okrese Třeboň při obchůzce osloven neznámým mladým mužem. Ten mu důvěrně sdělil, že v Českých Velenicích kupuje jistý obchodník ve velkém zlaté mince. Jedná se o zlaté deseti a dvacetikoruny a staré zlaté dukáty, které hromadně pašuje do zahraničí. Strážmistrovi bylo hned jasné, že obchodník svým jednáním poškozuje mladý stát. Důvodem důvěrného udání obchodníka bylo zřejmě vlastenectví mladého muže. Četníkovi ještě sdělil, že obchodník shání zlaté mince prostřednictvím celé sítě dohazovačů.

Po návratu na četnickou stanici strážmistr vše oznámil staničnímu veliteli a ten rozhodl uvědomit o věci kolegy z velenické četnické stanice. Hned druhého dne byl strážmistr Maxa vyslán dráhou do Českých Velenic. Tamní četnická kasárna se nacházela v jednom domě spolu s bankou. Veliteli stanice strážmistru Karlu Rychnovi bylo hned jasné, o kterého obchodníka se jedná. Franz Müller byl, jak jeho jméno napovídalo, německé národnosti a obchodoval se smíšeným zbožím. Všeobecně se o něm vědělo, že je to obchodník všemi mastmi mazaný, a místní četníci si o něm nedělali žádné iluze. Nedostatek potravin a dalších životních potřeb, jak v době války, tak i nyní, napomáhal šmelině. To, že by pašoval zlaté mince do zahraničí, ale bylo pro velenické četníky novinkou. Zkrátka, budou mu věnovat náležitou pozornost.

Pojednou začali být páni četníci všímavější k věcem, které je až dosud nechávaly klidnými. Uvědomili si, že kromě místních, do Müllerova obchodu dochází i několik cizích osob. A právě těmto začali věnovat svoji pozornost. Zakrátko bylo jasné, že se jedná o dohazovače, kteří pro obchodníka zprostředkovávají v širokém okolí koupi zlatých mincí. To potvrdili i jejich důvěrníci.

V hlavě strážmistra Rychny se zrodil plán. Nezbývá než předstírat zájem o koupi většího množství zlatých mincí. K jejich pořízení však bylo zapotřebí odpovídajícího množství peněz. Staniční paušál ve výši 85 Kč nic neřešil, a proto nezbývalo, než jít s prosíkem k „sousedům“. Pokladníkem banky byl český vlastenec, který po zasvěcení do případu na pouhou stvrzenku podepsanou třemi četníky zapůjčil částku 15.000 Kč.

Jako zájemce o zprostředkování obchodu byl vybrán v místě neznámý strážmistr Maxa, o jehož případ se vlastně jednalo. Ačkoliv služební instrukce pro četnictvo nařizovala, že četník musí být ve službě dle předpisu řádně ustrojen a vyzbrojen, dohodli se oba staniční velitelé, že strážmistr musí vystupovat v občanském oděvu, tudíž bez jakékoliv ochrany, kterou požívá vrchnostenská osoba. Strážmistr si vybral i příznačné jméno rodilého Maďara - Arpád Tolnaj.

Dohazovač, přestože, bylo jeho úkolem shánět zlaté mince ke koupi, po příslibu 2.000 Kč odměny od údajného Tolnaje přislíbil, že ho druhý den ráno dovede k obchodníkovi, který má připravenou velkou várku zlatých mincí k vyvezení za hranice.

Müllerův dům byl však již od večera tajně střežen místními četníky. Maxa, alias Tolnaj, se dostavil do nádražní restaurace a v cestovním kufříku měl balík bankovek, který za účelem potvrzení své věrohodnosti dohazovači ukázal. Slíbenou odměnu mu samozřejmě předá, ale až po uskutečnění obchodu.

Po příchodu do Müllerova obchodu začalo v jeho zázemí smlouvání o cenu za jednotlivé mince. Strážmistru Maxovi šla hlava kolem, když spatřil v zásuvce stolu hromadu lesknoucích se zlaťáků. Shoda byla na ceně 120 Kč za zlatou desetikorunu, 240 Kč za zlatou dvacetikorunu a 150 Kč za jeden zlatý dukát. V okamžiku, když začal vyplácet na stůl bankovky, vtrhli dovnitř obchodu dva četníci se slovy Ve jménu zákona, ruce vzhůru!

Následovala důkladná domovní prohlídka, nejen v obchodě, ale i v bytě, ve sklepě a na půdě, při níž bylo nalezeno značné množství zlatých mincí. Jejich počítání trvalo téměř 3 hodiny a četníci spočítali, že jejich hodnota je přes jeden milion Kč. Spolu se zabavenými mincemi putovali do vězení třeboňského okresního soudu jak obchodník Müller, tak i jeho dohazovač.

Zapůjčené bankovky byly v pořádku vráceny již netrpělivému pokladníku banky, který takové množství zlatých mincí pohromadě za své celoživotní působení v bance neviděl.

Po výslechu zatčených byli do třeboňské věznice dodáni další čtyři obchodníkovi dohazovači. Vzhledem k tomu, že se jednalo o zločin, řešil případ krajský trestní soud v Jindřichově Hradci.

Přestože byla v podobných případech vyplácena „Ergreifungspremie“, neznámý mladý muž, který věc důvěrně udal, natož Arpád Tolnaj, se o její vyplacení nepřihlásili…

LEGIONÁŘ

(Čechy)

Období po světové válce bylo využíváno podvodníky, kteří těžili ze všeobecného obdivu k vojenským stejnokrojům a hodnostem, předstírali svoji příslušnost vojsku či k legiím nebo invaliditu způsobenou zraněním utrpěným za války. Z tohoto důvodu byly bezpečnostní orgány nabádány k obezřetnosti.

Počátkem března 1921 byl hlídkou četnické stanice v Horní Cerekvi v politickém okrese Kamenice nad Lipou kontrolován muž ve stejnokroji ruských legií v doprovodu mladé ženy. Hluchoněmý muž se prokázal osvědčením vydaným legionářskou jednotou ve Vinoři, které upozorňovalo na ztrátu sluchu a zraku a vyzývalo veřejnost k tomu, aby byl válečný poškozenec všemožně podporován.

Strážmistru Aloisi Peškovi něco nehrálo - hluchota a slepota zároveň. Žena byla legionáři průvodcem a zároveň tlumočnicí a prostřednictvím jakési znakové řeči s ním komunikovala. V tom případě nemohl být muž slepý, jak je uvedeno v potvrzení, uvědomil si strážmistr Pešek. Dívka sama několikráte zdůrazňovala, že její druh ztratil následkem výbuchu dělostřeleckého granátu v jeho bezprostřední blízkosti sluch a řeč. O ztrátě zraku však nebylo ani zmínky. Četníci proto rozhodli o předvedení podezřelé dvojice k obecnímu starostovi.

Při výslechu ženy na obecním úřadě si strážmistr svoji domněnku potvrdil. Legionář nejen že viděl, ale podle jeho reakcí na kladené otázky bylo zřejmé, že i slyšel. O jeho němotě, kterou i nadále předstíral, si četníci začali myslet své. Odvedli tedy dvojici k okresnímu soudu v Počátkách.

Až při odděleném výslechu u soudu žena udala, že se jmenuje Vilemína Cejzlarová a je narozená v roce 1898 v Doubravce v politickém okrese Plzeň. Její druh se jmenuje Josef Levinský a je příslušný do Chlumce nad Cidlinou v politickém okrese Nový Bydžov. Již několik měsíců spolu chodí po českých obcích a městech, Levinský předstírá, že je následkem válečného zranění hluchoněmý, a lákají u všech vrstev obyvatelstva pomoc a podporu.

Josef Levinský ve vězení okresního soudu i nadále předstíral, že je hluchoněmý. Byl proto vyfotografován a jeho podobizna byla uveřejněna v Ústředním policejním věstníku za účelem zjištění trestných činů, které tato dvojice napáchala.

Na základě hlášení četnické stanice ve Chlumci nad Cidlinou, do jejíhož obvodu byl Levinský příslušný, bylo z jeho trestního listu zjištěno, že se narodil 24. března 1901 ve Starém Přerově v politickém okrese Český Brod. Ač byl pro podvody podobného druhu opakovaně zatčen a trestán, ihned po opuštění trestnice v nich opět pokračoval. Ačkoliv nevoják, chodil oblečen v legionářském stejnokroji s řadou vyznamenání na prsou a několika padělanými legionářskými dokumenty při sobě, nechával se vodit v černých brýlích jako slepec psem po městech a po venkově, předstíraje válečného invalidu přijímal dary a podpory a dopouštěl se dalších podvodů. Podle potřeby ze sebe dělal také hluchoněmého či slabomyslného.

Když byl Josef Levinský v roce 1928 v Praze opět zatčen, dopustil se na policejním komisařství urážky prezidenta republiky a před pražským senátem poté drze tvrdil, že byl kapitánem ruských legií.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ve jménu zákona.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.