NĚŽNÁ VYZNÁNÍ PRAZE

ROBERT KESSNER

Praha 2013

Nakladatelství Jindřich Kraus - PRAGOLINE

© Robert Kessner

© nakladatelství Jindřich Kraus - PRAGOLINE 2013

Předmluva:

Tato kniha je pokusem vytvořit portrét duše. Kamenná tvář matky měst se usmívá stejně vstřícně a tajemně jako ústa Mony Lisy. Provokuje, láká, vetře se vám do snů. Rodáci, i ti zavátí osudem, nikdy nepřestanou žasnout nad tím, čím vším je nečekaně ta zdánlivě stokrát zpívaná písnička překvapí. Za oponou starobylých náměstí, paláců, křivolakých uliček, parků a nábřeží se odehrávají dramata i frašky, romantické operety i symfonické básně s ohlušujícím vířením tympánů historie. Z lуgru kavárenských hrníčků se věští pohoda a vrchní jen někdy, spíš položertem, varovně zvedne prst, protože ví, že kdo jednou ochutnal, do smrti penízkem lásek platí.

Zeptejte se malíře, historika, baletního mistra, vodohospodáře, spisovatele, převora kláštera, architekta, fotografa, herce, věhlasného botanika nebo olympijské vítězky, z každého se rázem stane průvodce malebnými zákoutími skrytých pocitů. Nezáleží, zda ty pocity voní jarem, palačinkou milostných dobrodružství na pánvičce léta, zda pro výrazy berou barvy podzimu, nebo zda se až po bradu přikrývají náhlým tichem zimních bílých střech. Nezáleží na tom, je-li prostřen ubrus všední či sváteční. Do důlku vzpomínek cvrnkají kuličky slov jednu za druhou. Při pohledu na panorama města přibývá sice skleněnek, ale ty staré, barevné, z hlíny a kamenů se kutálejí po Starých zámeckých schodech jako slzičky štěstí. Byl to nepochybně šťastný nápad vydat další knihu pražských inspirací. A pokud se vám bude zdát, že těch pohledů na naši Prahu mohlo být víc, vyjděte po stopách vypravěčů a další stránky dopište sami. Když se náhodou potkáme, usmějeme se na pozdrav a shovívavě pozvedneme skleničku na počest bláhových básníků života. A na Prahu, domovnici durdící se nad pošlapanými schody, bohyni a ochránkyni beránků našich radostí, matku, hojící laskavou dlaní kolena rozbitá realitou, milenku pohrávající si s naším srdcem jako klaun s barevnými míčky.

František Novotný

BOHUMIL BAŠTECKÝ

evangelický farář

Jak Praha šla mým životem

Narodil jsem se v Hrdlořezích, maminka mi to jako klukovi vyprávěla. Na jaře v pětačtyřicátém prý na mne při náletu spadly necky v prádelně a já si tehdy prý mohl vyřvat duši, jak jsem se lekl. Nevím ale, jestli to tak opravdu bylo. Možná jsem o podobnou příhodu někde zavadil, líbila se mi a já ji zahrnul do svého životopisu. Pravdou je, že do chlívku „místo narození“ píšu Praha, zatímco moje první dětské vzpomínky patří Mladé Boleslavi, kam jsme se odstěhovali, když nám vybombardovali barák. To je tedy ta moje první Praha – někde na okraji města i vzpomínek i snů.

Tu druhou Prahu si už pamatuju docela dobře. Je mi dvacet – a to je Praha divadel a hospod. A taky kolejí, občas i dívčích. A jeden jasný obraz – Divadlo Na Zábradlí – a já se ucházím o místo kulisáka. Václav Havel se mě ptá, jestli mám řidičák, že bych prý mohl jezdit s Černým divadlem. Já, vyučený automechanik, ho neměl. Často mě napadlo, jestli jsem tady neminul podstatnou životní křižovatku.

Pak je tu Praha roku 68. Je ze mne student bohosloví, bydlím na semináři v Jirchářích, a protože se všechno mění – přichází svoboda i do semináře. Kousek od Jirchář je hospoda „U Fleků“ a taky vinárna „U Šupů“, takže se usilovný svatý život studia theologie míchá občas s bolením hlavy. A Praha je často ta noční, kdy se chodí a diskutuje – a přednášky začínají příliš brzy, aby člověk stihnul ty první.

Ta moje další Praha se objevuje po dvaceti letech. Sloužím tu jako farář a zdá se, že už tu zůstanu. Bydlím na Klamovce a v Košířích, začínám si zvykat a chovám se jako doma. Krásy Prahy a tajemné kouty nechávám na později, není čas a navíc – jsem přece doma a ono to nikam neuteče. Chyba! Praha zůstane, odejdu já, a tak se dívám na „moje město“ z jižní Moravy, i když mé stálé bydliště je v Hostivaři. Zatím.

Co se mi nejspíš vybaví, když řeknu Praha? Kostel U Martina ve zdi. Je tu tajemno uprostřed nejživějšího centra, ten kostel jsou ale pro mne především lidé. Známí, bližní, společenství. Já totiž byl a jsem vždycky víc na lidi než na zákoutí. A Praha se mne dotýká spíš v lidech. Je krásná o to víc.

Hodonín 30. března 2004

Kostel sv.Martina ve zdi

St.Martin Kirche in der Mauer

Church of St. Martin in the Wall

JIŘÍ BROŽ

herec a recitátor

Nusle zmizelé

Kořeny každého z nás jsou v dětství. A každý z nás má jedno místo drahé svému srdci. Pro mne je tím místem Praha, kde jsem se narodil a v Praze jsou to pak Nusle, kde jsem prožil své dětství. Čtvrť starých domů s klenutými průjezdy, které končily na dvorečcích, kde stály kůlny a káry, čtvrť plynových luceren, které se zhasínaly a rozsvěcovaly dlouhou tyčí, čtvrť dlouhých dřevěných ohrad a plácků.

Občas ale cítím potřebu projít se těmi známými ulicemi – Mečislavkou, Čestmírkou, Svatoslavovkou, Táborskou a dalšími – a všude tam hledat stopy zmizelých časů dětství.

Do Nuslí už dávno nejezdí tramvaje 3,13,14,19, a 23. Ty se na křižovatce u Oulíkové dělily: jedny se točily na Pankrác a zbylé pokračovaly na Spořilov. Na té křižovatce byl ten známý kloboučnický salon „Oulíková“, ale bylo tam i pekařství „U Němečků“, což byli rodiče budoucího pražského herce. Takové křupavé housky nebudu už nikdy jíst. V rohovém domě měl ordinaci pan doktor Šrámek, který mě léčil a dnes nuselská poliklinika nese jeho jméno. „Na Synkáči“ (nám.Bří Synků) stály půvabné boudy trhovců s ovocem a zeleninou. Vypadaly jako nějaké veliké hřiby vyrostlé na náměstí. A hned vedle v Boleslavce kino Světovid a v Otakarce Bio Bouček ve dvoře a na Táborské zase Rokoko. Tam všude jsem se poprvé smál Chaplinovi, Voskovcovi a Werichovi nebo Laurelovi a Hardymu. O přestávce tam chodili prodavači s krabicí na krku, ze které se kouřilo a prodávali Fredo-ledo. Pak musím zabočit do Forďáků (Fordovy domy) jejichž hřiště bylo místem našich klukovských her. Ty se přenášely i na přilehlý „pešuňk“ vršovického nádraží, kde jsme zblízka obdivovali parní lokomotivy. Nahlížím do prostranství, kde býval veliký nápis „GARAGE-SERVIS-BZ-OIL-VZDUCH ZDARMA“, kam zajížděla spousta aut do opravy a my kluci kibicovali montérům do jejich díla. Také z okna našeho bytu v Mečislavce, které vedlo do dvora, jsem pozoroval pana Sobotku, který každou volnou chvíli na dvoře rozebíral a spravoval svůj motocykl JAP, zatímco ve vedlejším dvoře pan Holeček neustále montoval své auto značky Hispano Suiza. Asi někde tady jsou počátky mé lásky k automobilovým veteránům.

Pak ale přišla doba, kdy hranice Nuslí začaly být těsné chlapecké zvídavosti a vzhůru po Nuselských schodech jsem začal objevovat Prahu v celé její královské kráse. Ale to už je vlastně šálek jiného čaje…

Nuselské schody s kaplí sv.Rodiny

Nusle Treppen mit der Kapelle der Heiligen Familie

Steps in Nusle with St. Family Chapel

IVANKA DEVÁTÁ

herečka, spisovatelka

Vltavou křtěná

Ač Vltavou křtěná, Prahu jsem začala objevovat teprve jako studentka, protože dětství a rané mládí jsem prožila v Brně. Připouštím, že moje srdce uvízlo drápkem na Moravě, ale okouzlení Prahou to neubralo na síle. Kdo by také odolal kráse starobylých paláců, tichých zákoutí a náměstí poznamenaných krvavou historií?

A tak, nehledíc na turistický ruch, dodnes potkávám v Nerudově ulici ctihodné měšťanské rodiny s panenskými dcerkami, i samotného básníka K.H.Borovského, před Masarykovým nádražím, na Vikárce pana Broučka s jeho duchovním otcem Svatoplukem Čechem a v Karlově ulici před domem U Modré štiky si představuji, jak uvnitř holduje dobrému moku kat Mydlář.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Něžná vyznání Praze.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.