NAHOTA

FEMINISMU

Josef Hausmann

NAHOTA

FEMINISMU

edice RENETA

RENECO Ústí nad Labem

2010

© RENECO Ústí nad Labem 2010

Obsah

Předmluva autora ke čtvrtému vydání

ÚVOD

DÍL PRVNÍ - NĚKTERÁ FAKTA O FEMINISMU

1. STATISTICKÝ RASISMUS A STATISTICKÝ

ANTIFEMINISMUS

2. KOŘENY MILITANTNÍHO FEMINISMU

3. V ČEM JE FEMINISMUS NEDEMOKRATICKÝ

4. ČESKÉ FEMINISTICKÉ INSTITUCE

5. UKÁZKA FEMINISTICKÉHO TLAKU NA VLÁDNÍ ORGANIZACE

6. TŘI STRATEGIE POSTUPU FEMINISMU - „PROBUZENÁ PRINCEZNA“, „UMUČENÁ SVĚTICE“ A „ZMRZAČENÝ ŽEBRÁK.

7. NÁROK ROZVEDENÉ MANŽELKY NA DOROVNÁNÍ ŽIVOTNÍHO STANDARDU - ZAŽITÝ SOUDNÍ PRECEDENS BEZ LOGICKÉHO OPODSTATNĚNÍ

8. PROČ VE SPOLEČNOSTI, KTEROU FEMINISTKY NAZÝVAJÍ PATRIARCHÁTEM, DÁVAJÍ MUŽI NA POTÁPĚJÍCÍ SE LODI ŽENÁM PŘEDNOST PŘI ZÁCHRANĚ

9. TZV. PATRIARCHÁT – INSTITUCE PRO BLAHO ŽEN

10. CO JE TO MATRIARCHÁT V PODÁNÍ FEMINISTEK?

11. TZV. ŽENSKÁ EMANCIPOVANOST - PŘEDSTUPEŇ FEMINISMU

12. ZVRÁCENÁ LOGIKA SEXUAL HARASSMENTU

13. ZRÁDNÝ (A ZRŮDNÝ) ÚČINEK FEMINISMU NA RODINU

14. MÝTUS O ANDROGYNNÍM IDEÁLU

15. MÝTUS O ODOLNÝCH DĚTECH

16. FEMINISTICKÝ NEWSPEAK - FEMSPEAK

17. TZV. NEJLEPŠÍ ZÁJEM DÍTĚTE – ZBRAŇ NAMÍŘENÁ JEDNOSTRANNĚ PROTI OTCŮM

18. STRATEGICKY ZNEUŽITELNÉ SLABINY MUŽSKÉ POVAHY

19. V ČEM JDE MODERNÍ FEMINISMUS PROTI ŽENÁM

20. STATISTICKÉ ROZDÍLY MEZI MUŽI A ŽENAMI V KAŽDODENNÍCH SITUACÍCH

21. ZAHLEDĚNOST DO SEBE JAKO HLAVNÍ PŘEKÁŽKA DUCHOVNÍHO ROZVOJE ŽEN

22. FEMINISMUS A POKROK

23. FEMINISMUS A SEX

24. HLAVNÍ PŘEKÁŽKY MODERNÍHO FEMINISMU

DÍL DRUHÝ - NĚKTERÉ FEMINISTICKÉ NEPRAVDY, BLBOSTI A VÝKŘIKY DO TMY

1. Nepravda první: MUŽI CHTĚJÍ PO ŽENÁCH JEN „TO JEDNO“

2. Nepravda druhá: MUŽI MAJÍ ZA STEJNOU PRÁCI VYŠŠÍ PLATY

3. Nepravda třetí: MÝTUS O MÉNĚCENNÉM POSTAVENÍ ŽENY

4. Nepravda čtvrtá: PLAKÁTY A ČASOPISY S OBNAŽENÝMI ŽENAMI PRÝ ŽENY PONIŽUJÍ

5. Nepravda pátá: TZV. „POHLAVNÍ STEREOTYPY“ BYLY UMĚLE VYTVOŘENY SPOLEČNOSTÍ A JE TŘEBA JE ZRUŠIT

6. Nepravda šestá: SOUČASNÁ SPOLEČNOST JE UMĚLE VYTVOŘENÝM PATRIARCHÁTEM

7. Nepravda sedmá: MUŽI NASTOLILI DVOJÍ MORÁLKU, ONI MOHOU VŠE, ŽENY NIC

8. Úplná blbost první: VDANÉ ŽENY SEXUÁLNĚ STRÁDAJÍ NEJVÍCE

9. Úplná blbost druhá: LESBICKÁ LÁSKA - VÝCHODISKO DOPORUČOVANÉ FEMINISTKAMI

10. Úplná blbost třetí: BORDELY PRO ŽENSKE ZÁKAZNICE – VÝCHODISKO DOPORUČOVANÉ FEMINISTKAMI

11. Úplná blbost čtvrtá: KDYBY SVĚT ŘÍDILY ŽENY, NEBYLO BY VÁLEK

12. Úplná blbost pátá. ČARODĚJNICTVÍ WICCA - FEMINISTKAMI DOPORUČOVANÉ NÁBOŽENSTVÍ PRO ŽENY

13. Úplná blbost šestá: SVĚT BEZ MUŽŮ

14. Úplná blbost sedmá: FEMINISTICKÉ VÝKŘIKY DO TMY

DÍL TŘETÍ - PRAKTICKÉ PŘÍKLADY FEMINISMU V KAŽDODENNÍM ŽIVOTĚ

1. SOCIÁLNÍ DÁVKY – ZÁKLADNÍ PŘEDPOKLAD AROGANCE SVOBODNÝCH A ROZVEDENÝCH MATEK

2. PASKVIL SMÍŠENÝCH BOJOVÝCH ÚTVARŮ

3. ZA „STEJNÉ“ PRACOVNÍ ZAŘAZENÍ STEJNÝ PLAT

4. FEMINISMUS A ZÁMĚRNÝ ÚPADEK SPORTU NA ŠKOLÁCH

5. MÉDIA, ŠKOLY, SOUDNICTVÍ A STÁTNÍ SPRÁVA POD VLIVEM FEMINISMU A LEVICE

6. ZÁKONY O TZV. DOMÁCÍM NÁSILÍ - ÚTOK NA MUŽE I NA CELISTVOST RODINY

ZÁVĚR

LITERATURA

DOSLOV SPONZORA

Předmluva autora ke čtvrtému vydání

Když jsem brožurku před deseti lety psal, šlo mi jen o polemiku s tehdy směšnými feministickými názory šířenými hlavně z USA. Naivně jsem si tehdy myslel, že u nás se nic takového uchytit nemůže. Jak jsem se mýlil! Feministické spolky dnes dostávají každoročně mnoho desítek milionů na „výzkumné granty“, feministická gender agenda má své odbory - maskované tzv. rovnoprávností žen - na ministerstvech, v parlamentu i ve vládě. Byla by zajímavá diplomová práce na některé ekonomické fakultě zjistit, kolik feminismus stojí každoročně daňového poplatníka - od grantů po kotelníka, který jim k tomu ve státních budovách topí. Samozřejmě by to šlo zjistit i několika dotazy na rozpočtové odbory příslušných ministerstev. Vždyť zde máme za tímto účelem i zákon o svobodném přístupu občana k informacím (zákon č. 106/99 Sb.). Ten ale v tomto případě beztrestně nefunguje. Nezodpovězených dotazů z ministerstev mám plný šuplík.

Leden 2010

Josef Hausmann

ÚVOD

Nebojme se však.

Toto učeni je naštěstí už na první pohled příliš bláznivé, než, aby do života kdy uvedeno býti mohlo.

K. Havlíček Borovský, Slovan, 1850: „Co je to komunismus?“

Na světě existuje spousta hnutí a organisací, které byly založeny s úmyslem prospět ve sféře své působnosti. Přehnaným úsilím, fanatičností, ztrátou soudnosti, zaslepeností svého boje a hlavně neupřímností protagonistů a jejich touhou po „korytech“ však tato hnutí většinou prokázala medvědí službu nejen své věci, ale jimi napáchané škody daleko přesahují původně vytčenou sféru. Jako příklad uveďme komunisty, kteří původní (naivně) vznešené altruistické cíle překroutili do totalitního útisku, nebo některé ekologické aktivisty, kteří ve svém zanícení brání stavbě dálnic a tím přispívají ke znečištění globálního ovzduší zplodinami z milionů litrů pohonných hmot spálených navíc na „okreskách“ (o zmařených lidských životech navíc ani nemluvě). A to je také případ moderních feministek, které původní (přiznejme si vznešenou) myšlenku přiznání občanských práv i ženám zneužily a překroutily v učení namířené v konečném důsledku proti ženám samotným.

Zákeřnost (a proto i velká úspěšnost) podobných hnutí spočívá v tom, že mají ve štítu napsáno něco jiného, než o co vlastně usilují. A tak stejně naivně jako miliony občanů volily a volí komunisty (,,Vždyť říkají, že jim jde jen o naše blaho a spravedlnost!“), se podpoří ekologické iniciativy („Vždyť chtějí jen dobro pro přírodu!“) a podle stejného schématu vláda schvaluje i jeden feministický protidemokratický zákon za druhým v dobré víře: „Vždyť je to pro dobro nejméně poloviny naší populace“.

To však není pravda. Moderní feminismus je ideologie s cílem získat moc pod pláštíkem starosti o osud ženy. Je uměle vytvořená tou částí ženské populace, která - nenaleznuvši smysl života ve své ženskosti - se snaží strhnout ostatní ženy do své propasti neženskosti podsunutím uměle vytvořených problémů. Odstraněním těchto „problémů“ chtějí tyto spasitelky zachránit svět před záhubou, a tím se jejich „boj“ stává svatou věcí se všemi atributy netolerantnosti a nenávisti, které se sebou nese každá svatá válka. Myšlenka zavržení muže ale nemůže být prospěšná nikomu - ženám nejméně.

Dnešní feministky ukradli slovu feminismus jeho původní smysl a vytváří tak falešné zdání, že jejich „boj“ je bojem za zájmy všech žen. Ukradly jej i feministkám klasickým, které svých cílů dosáhly již před sto lety a jejichž společenský přínos byl pozitivní. To se ovšem nedá říci o dnešním anti-free market feminismu (zvaným též radikální, moderní, socialistický či militantní), který pod rouškou „rovnou šanci ženám“ staví na hlavu (pomocí vládních ediktů) tržní mechanismy i ženskou přirozenost. Není divu, že moderní feministky s těmi klasickými nesouhlasí.

Moderními feministkami hojně užívaný pojem militantní je česky bojovný. „Bojuje“ se, jako vždy, za „vítězství pokroku“ a my víme, kam tyhle boje vedou. Když se s autorem v rádiu setkala paní militantní feministka Eva Hauserová aneb Johana Suková, cítila se, jak pravila, „děsně militantně“. Hrůza dýchala z představy, že by se takto nechaly zmanipulovat všechny ženy. Ne nadarmo existuje i výraz feminacismus.

Apropos - aneb. Moderní feministky nejenže tápou, za co vlastně bojovat, jakým způsobem, či - jak jsme právě viděli - jak se vlastně jmenovat. Ony ani nevědí, jak svá díla nazvat. Posuďte sami - v ČR je dostupná následující feministická literatura:

Carola Biedermannová: Mstivá kantiléna aneb Rigor magoris aneb feministický nářez. Ivo Železný, Praha 1992

Riane Eislerová: Číše a meč, agrese a láska aneb Žena a muž v průběhu staletí. Nakl. Lidové noviny, Praha, 1995.

Eva Hauserová (aneb Johana Suková): Jsi přece ženská aneb Malý lehce feministický rádce. Grada, Praha 1998

Valerie Solans: Scum manifesto aneb Šlem manifest. Votobia, Praha 1998.

Nám chlapům je, pochopitelně, celá tahle feministická šaškárna k smíchu. Nepodceňujme však její důsledky. O vyšinutém „sexual harassmentu“ už slyšel jistě každý. Ten nás zatím tak pálit nemusí - holt, když jeden Američan je schopen za něco takového odsoudit druhého, dobře jim tak. U nás stačily feministky zatím prosadit novelu Zákoníku práce s nic neříkajícím - a proto dvousečným - textem o „nežádoucím chování sexuální povahy na pracovišti“ (novela §7, zákona č. 65/1965 Sb.). Horší však je, že pro utišení věčné feministické nespokojenosti se schvalují stále nové ryze ženské zákony (vysoce postavenými muži, kteří chtějí mít pokoj). Daňový poplatník tak financuje ženské instituce a jejich výmysly namířené proti němu samému.

Hlavní pohromou, kterou s sebou moderní feminismus přináší, však je podněcování žen k rozvodu nebo k samostatnému mateřství, k vyšachování otce z účasti na výchově dítěte a destrukce klasické rodiny. To má katastrofální následek v podobě statisíců dětí vyrůstajících bez vlivu otce. Statisíce dětí jsou vychovávány polovičaté, statisíce dětí budou mít v pozdějším věku potíže se sexuální orientací, neboť neměly možnost dostatečně poznat oba rodičovské póly. Statisíce dětí vstřebávají pouze ženskou hierarchii hodnot, a tím je jim zaděláváno na to, aby byly ve svém budoucím manželství či partnerství zrovna tak nešťastné a citově zmrzačené jako jejich matky. Jejich děti a děti jejich dětí s vysokou pravděpodobností v životě nepoznají, co je to úplná rodina. Feminismus neskrývá, že je namířen proti tradiční rodině - a zde přestává všechna legrace. S mrazením v zádech slyšíme parafrázi Marxova Manifestu: Vytýkáte nám, že vám chceme rozvrátit rodinu - a to také chceme!

DÍL PRVNÍ - NĚKTERÁ FAKTA O FEMINISMU

1. STATISTICKÝ RASISMUS A STATISTICKÝ ANTIFEMINISMUS

Zahálka je matka hříchu.

lidová moudrost

Rozdíl mezi statistickým rasistou a rasistou (a potažmo mezi anti- feministou statistickým a čistým) je velký Rasista opovrhuje každým příslušníkem pro něj méněcenné rasy či národa. Dívá se třeba na černocha jako na psa, i kdyby před ním stál sám Duke Ellington, Jess Owens nebo Carl Lewis. Statistický rasista se však klaní všem velikánům a uznává všechny slušné lidi bez rozdílu rasy. Obdivuje se tudíž i černým Armstrongům, Johnsonům, Burrelům a tisícům černých lékařů, fyziků, jazzmanů, sportovců i prostých poctivých lidí. Nemůže však přehlédnout, že za nimi se skrývá statisticky mnohonásobně vyšší počet flinků, budižkničemů, lenochů, zevlounů, zlodějů, vyžírků, vychcánků a lhářů, než je tomu v průměru u bílé rasy. (Totéž platí i o cikánech, arabech atd.). Mezi bílými jsou samozřejmě také vrahové, zloději, podvodníci a lenoši, ale u nich je statisticky vyjádřený poměr mezi těmito grázly a tzv. slušnými lidmi (anständige Leute, decent people) mnohonásobně nižší. Obhájci a zastánci cikánů, černochů atd. argumentují tím, že jejich problém spočívá v zaostalejší civilizaci a vzdělání. Tím to ale není. Oni mají tu lenost, která plodí další neřesti, vrozenou (statisticky). Vždyť jak si vysvětlit, že po staletích jejich soužití s bílým člověkem je dodnes o hrůzu procházet černošskými a portorikánskými čtvrtěmi v amerických velkoměstech či cikánskými ulicemi u nás?

Mám-li v pytlíku devatenáct modrých kuliček a jednu červenou, pak téměř s určitostí (vyplývající ze statistického počtu pravděpodobnosti) z něj namátkou vytáhnu modrou. A se stejnou určitostí, mám-li do firmy přijmout cikána nebo Portorikánce, přijímám flinka, šlendriána a potenciálního zloděje, a to bez ohledu na to, že mezi nimi existují olympijští vítězi a nositelé Nobelových cen - bohužel ve statisticky zanedbatelné menšině.

Paralela ke statistickému antifeminismu je nasnadě. Abychom se však vyhnuli léčce, kterou feministky nastražily slovem „feminismus“ (odvozeným od femina = žena) předstírajíce, že bojují za věc všech žen bez rozdílu, musíme doplnit stávající slovník a definovat dva druhy antifeminismu:

První, pod kterým sémantika onoho slova skrývá nesouhlas s ženami obecně. Uznávajíce mnohé světlé výjimky mezi ženami, nazvěme jej statistickým antifeminismem.

Druhý, který chápeme jako absolutní odpor vůči moderním feministkám a jejich učení, budiž antifeminismem čistým.

Jedním z důsledků záměrné nejasnosti pojmu „feminismus“ a tedy i jeho odvozeniny „antifeminismus“ je, že lze být (jako v případě autora této knihy) zároveň antifeministou statistickým (který uznává i jisté procento obdivuhodných žen) i čistým (nenávidící šmahem moderní feministky), což by v případě rasismu nešlo. Evidentně nám ve slovníku chybí jeden výraz, což je důsledek toho, že feministky se samy pasovaly na reprezentantky zájmů všech žen. To samozřejmě není pravda. Překroucené a nejasné vyjadřování je ovšem nástroj všech dogmatiků, feministky nevyjímaje.

2. KOŘENY MILITANTNÍHO FEMINISMU

Feministky se domnívají, že nalezly postup, jak se zbavit toho, co jim způsobilo tolik osobního strádání - totiž sexuálních rozdílů, maskulinity a feminity. Tento postup vede přes popření, že něco takového vůbec existuje, popření, že existují vnitřní rozdíly mezi pohlavími. Pokud se se sexuálními stereotypy setkáváme, jsou to podle feministek pouhé sociální konstrukce, které musí být vymýceny jako plevel.

M. Levin

Kdeže je ono francouzské, po staletí oběma pohlavími vzývané Vive la difference! Ona bojechtivost a válečnictví, ke kterému se feministky slovem militantní bez uzardění hlásí - nestydíce se za to, že negují lásku a toleranci - je důsledkem hněvu. Ten se obrací proti společnosti podle nich řízenou muži, tedy proti mužům - a všimněme si, že pouze proti bílým mužům. Co je to však za hněv? Z čeho vyvěrá?

Někteří psychoanalytici upozorňují na nenávist feministek ke své vlastní ženskosti. Tuto nenávist feministky promítnou na společnost a dojdou k přesvědčení, že společnost nenávidí ženy. Odkud se bere ta nenávist vůči vlastnímu pohlaví?

Studiem životních anamnéz angažovaných feministek se zjistilo, že všechny byly nějakým způsobem ošizeny o otcovu lásku - ať už rozvedenou či neprovdanou matkou, nebo slabým (dominantní matkou ušlápnutým) otcem. Společnost je příliš mlhavý a nekonkrétní pojem na to, aby mohla vyvolat tak hlubokou nenávist ve feministické duši. Avšak otec - to už je postava s dostatečným emocionálním významem pro vysvětlení hloubky feministické emoce. Zanedbání otcem vytvořilo intenzivní pocity zklamání, které se přetavily do touhy pomstít se mužům. Této perverzní touze se podřídí feministické myšlení - prohlásí dnešní společnost za patriarchát, čímž získá ideologické opodstatnění pro svoji anarchistickou revoltu proti společnosti. Vždyť je to boj proti mužům! A tak, místo aby utáhly muže na vařené nudli jejich sexuální žádostivosti a jejich genetické touze je hladit a starat se o ně, proti nim bojují!

Není tedy divu, že z pěti nejvlivnějších vůdkyň moderního feminismu (podle studie z 60. let) - Američanky Betty Friedanová, Kate Milletová, Germaine Greerová, Gloria Steinemová a Francouzka Simone de Beauvoirová - nebyla kromě Friedanové ani žádná vdaná, ani neměla děti. A i ta poslední se v manželství cítila nešťastná a život v předměstské vile přirovnala ke „koncentračnímu táboru, ale pohodlnému“.

Předem ztracená kauza feminismu však našla půdu pod nohama z následujících, jak uvidíme vesměs zcestných, důvodů.

1) Feminismus je přirozeným spojencem levice (pomocí státní intervence nedovolit, aby silní dominovali slabým). Pouze feminismus a levice jsou pohotové vidět útlak tam, kde jiní vidí svobodu, a nespravedlnost tam, kde jiní vidí volný trh.

2) Veřejní činitelé šli vždy feministkám na ruku. Kromě důvodu, vysvětleného v Kapitole 8, hraje velkou roli i fakt, že feministky se vždy představovaly jako ženské hnutí mluvící za všechny ženy. Proč by politik nebo veřejný funkcionář - pokud chtěl setrvat ve svém úřadě - takovým požadavkům nevyhověl, když více než polovina voličstva jsou ženy. (Víme přece, že hlavním cílem většiny politiků - zvláště českých - není poctivá služba veřejnosti, ale být důležitý a hrabat v úřadě co nejdéle.)

3) Feministky docílily taktického úspěchu tím, že své požadavky na zrušení rozdílů mezi pohlavími spojily s hnutím a zákony proti rasové diskriminaci. O sexismu a jeho stereotypech tvrdí, že je to stejně zavrženíhodná záležitost. Tato analogie samozřejmě neplatí, avšak levicovým intelektuálům dominujícím v médiích se hodí do krámu.

Moderní doba (mužskými vynálezy) zracionalizovala práci a připravila tak mnohá povolání o jejich maskulinní aspekt. Umožnila tak ženám žít samostatněji. Příležitostný sex a svoboda jsou ovšem v rozporu s genetickými příkazy ženy, která touží především někam či někomu patřit. I z tohoto rozporu vznikal hněv namířený na muže, kteří ovšem jednají podle vlastních genetických příkazů, a proto bez vnitřního rozporu a tedy i bez militantní zášti vůči druhému pohlaví.

Samostatnost žen má za následek i fakt, že muži začali omezovat svůj pocit odpovědnosti za ženu. Aby se tento pocit odpovědnosti vrátil, bude nutné, aby ženy v sobě přestaly potlačovat onu ženskost, kterou feministky tak odsoudily a odsuzují.

Technologické inovace budou i v budoucnu ovlivňovat vztah mezi pohlavími. Hranice genetické výbavy však překročit nelze. I když se ženy prosadí aktivněji i v dalších oblastech, neznamená to, že by se mužům přiblížily, nebo dokonce vyrovnaly. Úspěch v mimorodinných aktivitách není totiž v souladu s genetickou výbavou žen. Její významnou složkou je tzv. hypergamie - tendence vybírat si muže s vyšším statusem, než mají samy - aby je a jejich děti ochránil a zaopatřil. Proto čím výše se žena vyšplhá ve společensko-profesionální hierarchii, tím méně najde pro sebe přitažlivých mužů a tím méně bude mužů ochotných vstoupit s ní do intimního svazku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nahota feminismu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.