PROTIPŘENOS V PSYCHOANALÝZE

Martin Saic

PROTIPŘENOS

V

PSYCHOANALÝZE

MARTIN SAIC

TRITON

Martin Saic

PROTIPŘENOS V PSYCHOANALÝZE

Autor:

Mgr. et Mgr. Martin Saic

Interní doktorand na Katedře psychologie FF UK, Praha

Odborná spolupráce:

PhDr. Olga Marlinová

Klinická psycholožka a psychoanalytička

Katedra psychologie FF UK, Praha

© Martin Saic, 2005

© TRITON, 2005

Cover © Renata Ryšlavá, 2005

Vydalo Nakladatelství TRITON, s. r. o.

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10,

www.triton-books.cz

ISBN 80-7254-600-7

OBSAH

PŘEDMLUVA

ÚVOD

1 PROTIPŘENOS JAKO PŘEKÁŽKA TERAPIE

1.1. SIGMUND FREUD

2 OBDOBÍ KLASICKÉ TECHNIKY PSYCHOANALÝZY

2.1. ALICE A MICHAEL BALINTOVI

2.2. OPOMÍJENÍ AUTOŘI

2.2.1. Sandor Ferenci

2.2.2. Helena Deutschová

3 PROTIPŘENOS JAKO PROSTŘEDEK POROZUMĚNÍ PACIENTOVI

3.1. ZMĚNA PARADIGMATU

3.1.1. Donald Winnicott

3.1.2. Paula Heimannová

3.1.3. Margaret Littleová

4 DVOJÍ POJETÍ PROTIPŘENOSU

4.1. ANNIE REICHOVÁ

4.2. ROBERT FLIESS

5 OBDOBÍ SPECIFISTŮ

5.1. HEINRICH RACKER

5.2. EMPATIE A PROTIPŘENOS

5.2.1. Heinz Kohut

5.2.2. Empatie v ego-psychologii

5.2.3. J. Tansey a W. Burke

5.2.4. Vztah empatie a protipřenosu

5.2.4.1. R. Money-Kyrle

5.3. PROJEKTIVNÍ IDENTIFIKACE

5.3.1. Melanie Kleinová

5.3.2. Wilfred Bion

5.3.3. Thomas Ogden

5.3.4. Patrick Basement

5.3.5. Vztah projektivní identifikace a protipřenosu

6 MNOHOTVÁRNOST SOUČASNÉHO POJETÍ PSYCHOANALYTICKÉ PRÁCE

6.1. TREND VZTAHOVÉ PSYCHOANALÝZY

6.1.1. Irwin Hoffman

6.1.2. Lewis Aron

6.1.3. Owen Renick

7 VÝZKUM PROTIPŘENOSU

ZÁVĚR

LITERATURA

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji za cenné rady a laskavě poskytnutou obtížně dostupnou literaturu PhDr. Olze Marlinové, Doc. MUDr. Václavu Mikotovi, CSc. a Mgr. Vladimíru Vavrdovi. Jejich podpora byla pro mne velmi výraznou pomocí.

„Terapeut nepozoruje pacienta

z nějakého vzdáleného

a neviditelného místa jako

třeba z posedu v lese.“

STEPHEN A. MITCHELL

PŘEDMLUVA

Těší mě, že se do rukou čtenářů dostává práce Martina Saice o terapeutově protipřenosu v psychoanalýze. Je to výborně zpracovaná přehledová studie, opřená o rozsáhlou zahraniční literaturu, která není zatím v češtině dostupná. Autorovi se podařilo podat zasvěcený historický přehled zkoumání protipřenosu od jeho počátků v díle Sigmunda Freuda až k současným pojetím.

Práce je rozdělena do sedmi kapitol, v nichž je popsán historický vývoj názorů na terapeutický vztah a protipřenos v psychoanalýze. Autor kriticky hodnotí pojetí protipřenosu v období klasické techniky, analyzuje příspěvky opomíjených autorů Ferencziho a Deutschové a podrobně pojednává o nové koncepci protipřenosu chápaného jako důležitého prostředku porozumění pacientovi. Tato nová a širší koncepce se objevuje v důsledku nového paradigmatu ve vědě i v důsledku nových klinických zkušeností. Léčba hraničních a psychotických pacientů přináší nové poznatky o reakcích a prožívání analytika. Protipřenosu je věnována značná pozornost zejména v Britské škole objektivních vztahů a v americkém interpersonálním přístupu. Později klinická práce s narcistickými pacienty a rozvíjení selfpsychologie ve Spojených státech přináší nový pohled na protipřenos a úlohu terapeuta v psychoanalytické léčbě.

Autor podává výstižný popis hlavních vývojových trendů v psychoanalýze i jejich významných představitelů jak v Evropě, tak ve Spojených státech, kteří nejvíce přispěli k chápání protipřenosu jako nedílné součásti vztahu analytika a pacienta. V jejich pojetí se protipřenos stává cenným a nezbytným nástrojem analytické práce.

Šestá kapitola se zabývá současnými přístupy ke klinické práci a rozmanitými styly využívání protipřenosu v terapeutické metodě. Do této kapitoly je zahrnuto i pojednání o novém směru vztahové psychoanalýzy, který se začal formovat v osmdesátých a devadesátých letech ve Spojených státech. Je to nový, stále se vyvíjející teoretický model, nové paradigma, založené na pojetí vztažnosti, na myšlence považující vztahy - vnitřní i vnější, skutečné i fantazijní - za klíčové v lidské psychice. Na základě tohoto přístupu se formuje nová klinická metoda, nové pojetí přenosu a protipřenosu. Vztahoví teoretici samozřejmě uznávají důležitost sexuality a tělesných prožitků v lidském vývoji. Věnují se zkoumání konfliktu, ale nahlížejí na konflikt jako na střet dvou vztahových konfigurací spíše než na střet pudové pohnutky a obrany. Vztahová teorie je v zásadě psychologická spíše než biologická nebo kvazibiologická teorie, zabývá se především směřováním motivace a smyslu v lidském vývoji, psychopatologii a léčbě. Český čtenář se mohl s tímto přístupem seznámit v knize jejího čelného představitele -amerického autora S. A. Mitchella Ovlivňování a autonomie v psychoanalýze, vydané nakladatelstvím Triton v roce 2002. V současné době vyšel český překlad sborníku významných prací autorek a autorů, z jejichž pojetí se během posledních dvou desetiletí zrodila tradice vztahové psychoanalýzy, Vztahová psychoanalýza (1. díl a 2. díl). Tito autoři navazují na předchozí tradice americké interpersonální školy, na příspěvky evropských analytiků zejména ze školy objektivních vztahů, na selfpsychologii a na psychoanalytický feminismus. Díky úsilí a zájmu nakladatelství Triton o současnou psychoanalýzu se zaplňuje mezera v českých překladech moderní psychoanalýzy, která je dědictvím totality.

PHDR. OLGA MARLINOVÁ

ÚVOD

Pacientovy agresivní projevy vůči terapeutovi se zintenzivňují. Od počátečních ironických poznámek přechází v průběhu terapeutického sezení k otevřenému verbálnímu napadání. Pacient kritizuje terapeutovy názory a chování, jasně se vyjadřuje o tom, jak terapeutem opovrhuje, neboť je podle něho „nekompetentní, říká hlouposti a na svoji práci rozhodně nestačí“.

Terapeutovou první reakcí je překvapení, neboť tento pacient se v prvních hodinách skupinové terapie choval pasivně, byl lítostivý až plačtivý a vůči ostatním členům skupiny empatický.

Šípy pacientovy kritiky však terapeuta zasahují na velmi bolestivých místech. Ví, že v určitých momentech terapie mohl reagovat lépe, některé vhodné interpretace ho napadly až po skončení terapeutického sezení, a o tom, zda svoji práci dělá dobře, často přemýšlí.

Terapeut racionálně hodnotí pacientovy otevřené projevy původně potlačené agrese jako pozitivní přechod od pasivity k aktivitě, zároveň však cítí, že pacientova kritika ho zraňuje. „To mám za všechno…, dělám, co můžu…,“ napadá terapeuta a jeho pocity lítosti přecházejí v pocity vzteku a nenávisti vůči tomuto pacientovi.

V průběhu jiného sezení skupinové terapie mladá pacientka plakala a svěřovala se ostatním se svými zdravotními potížemi a omezeními, které jí její nedobrý zdravotní stav přináší. Její sdělení rozplakalo několik dalších členů skupiny a i terapeut se cítil přímo zaplavený velkou lítostí a soucitem s touto pacientkou.

Jak se v takové emocionálně vypjaté situaci má terapeut zachovat? Rozhodnutí je o to obtížnější, že terapeutova reakce může pacientovi velmi prospět, ale může být i vážnou překážkou úspěšného průběhu terapie.

Když je terapeut frustrovaný, cítí se zraněný, prožívá vztek, nudu či ztrácí důvěru ve vlastní léčebný potenciál vzhledem ke konkrétnímu pacientovi, je vždy nebezpečí, že tyto terapeutovy pocity negativně ovlivní léčbu klienta, říká Hanna (2002, s. 130). Varuje dále, že jedná-li terapeut pod vlivem zmíněných emocí, terapie se může změnit v boj o moc, v závod, kdo koho více zraní, či ve vyšetřování, kdo komu ublížil.

Úloha terapeuta z hlediska jeho reakcí na pacientovo sdělení či chování byla nejvíce diskutována psychodynamickými školami, uvádí Hanna (2002, s. 129) a pozastavuje se nad tím, že ostatní terapeutické školy tuto problematiku zmiňují jen okrajově.

„Když se terapie dostane do slepé uličky, příčinu je často třeba hledat v protipřenosu,“ cituje Hanna (2002, s. 129) Weinera (1982). Současný význam slova protipřenos přitom definuje jako vědomé i nevědomé terapeutovy reakce na klienta vycházející z terapeutovy minulosti.

Za předpoklad terapeutova úspěšného zacházení s vlastními emocionálními reakcemi na pacienta označuje Höschl (2003, s. 15) uvědomění si mechanismů přenosu a protipřenosu a jistý nácvik práce s nimi. Práci s přenosem pak Höschl (2003, s. 15) považuje za nejnáročnější moment v psychoterapii.

Problematika přenosu a protipřenosu byla nejpodrobněji diskutována v psychoanalytické literatuře. Práce psychoanalytických autorů však v České republice po dlouhá desetiletí nebyly vůbec publikovány. Kocourek (1992, s. 9) tuto dobu z hlediska psychoanalytické literatury charakterizuje jako „čtyřicetileté vakuum“. Mnoho cenných příspěvků psychoanalytických autorů zůstává nadále obtížně dostupných, a to přestože se jedná často o práce přinášející ve své době nové pohledy na studovanou tematiku. Je paradoxní, že k této situaci došlo v zemi, kde se zakladatel psychoanalýzy narodil a ke které se Freud (1935/1997a, s. 9) sám hlásil jako ke své vlasti.

Pro porozumění současným názorům na konkrétní problematiku je však často velkou pomocí znalost, jak se tyto názory vyvíjely, jaké argumenty či postupy byly použity či které cesty byly shledány jako nikam nevedoucí.

Cílem této práce je zaměřit se na úlohu terapeuta v psychoanalytické léčbě z hlediska protipřenosu, popsat, jak se vyvíjelo pojetí této problematiky, a pokusit se tak přispět k překlenutí zmíněného „vakua“.

Hlavní smysl této práce vychází z předpokladu, že na základě získaných poznatků bude možné lépe porozumět vlastním emocionálním reakcím v terapeutické situaci, a stát se tak potenciálně lepším terapeutem.

Při stanovení úkolu je však třeba mít na vědomí limitující faktory. Vzhledem k rozsáhlému množství příspěvků k danému tématu v psychoanalytické literatuře a jejich omezené dostupnosti nebude možné postihnout téma v celé šíři a komplexnosti.

Psychoanalýza se během více než stoletého vývoje nestala jednotným teoretickým systémem, ale spíše souborem mnoha často si protiřečících názorových směrů. Storr (1996, s. 122) dokonce tvrdí, že výzkumy ukázaly, že dnes se psychoanalytici natolik liší v teoretických východiscích, cílech léčení i v chování k pacientům, že není možné s určitostí označit nějakou formu terapie jako „psychoanalýzu“. Tato práce tedy má charakter ne zcela vyčerpávajícího pohledu na vytyčenou problematiku, je zaměřena na postižení hlavních vývojových proudů.

1 PROTIPŘENOS JAKO PŘEKÁŽKA TERAPIE

„Všetko základné pochádza od Freuda,“ napsal v pojednání o technice psychoanalytické léčby Lagache (1955/1994, s. 87), čímž vyjádřil zásadní význam osobnosti Sigmunda Freuda v historii psychoanalýzy.

Nedotknutelnost Freudových názorů v raném období psychoanalýzy (tj. do Freudovy smrti roku 1939) vystihují Mitchell a Blacková (1999, s. 13), když popisují, jak řada autorů velmi originálních příspěvků v této době prezentovala své práce „doslova jako poznámky pod čarou k Freudovu dílu“.

Autorita Freudovy osobnosti a jeho myšlenek však působí překvapující silou i v dalších obdobích vývoje psychoanalýzy. V roce 1984, tj. 45 let po Freudově smrti, Eagle (1984/1993, s. 3—4) zaznamenává podobný jev: „V posledních letech… jsou nové přístupy, a některé jsou velmi radikální, příliš často prezentovány s tím, že jsou v souladu s názory Sigmunda Freuda, že jde o pouhé rozvedení jeho vlastních názorů či že Freud sám ve svých pracích tyto nové přístupy anticipoval.“

Freudova doporučení týkající se terapeutické techniky do značné míry ovlivňují provádění psychoanalýzy dodnes, neboť jak Mitchell (2002, s. 11) poznamenává, on a většina jeho současníků (amerických psychoanalytiků) byla vyškolena podle „neosobního, vědeckého modelu psychoanalytické praxe“.

Celé generace psychoanalytiků byly tedy školeny podle principů techniky považované za „klasickou“, přebírající Freudem zmíněné zásady terapie, jejichž důležitou součástí bylo negativní pojetí protipřenosu.

Proto je nutné přiznat Freudovi prioritní postavení v psychoanalýze, jak to činí Kocourek (1992, s. 37), a začít u Adama, tedy u Sigmunda Freuda.

1.1. SIGMUND FREUD

„Domnívám se, že je velice nutné napsat článek o »protipřenosu«, samozřejmě, že bychom jej nemohli publikovat, ale měli bychom si mezi sebou rozeslat jeho kopie,“ napsal v roce 1909 Freud Jungovi v dopise, který uvádí Mitchell (2002, s. 26).

O Freudově záměru sepsat „tajné“ instrukce týkající se psychoanalytické techniky a určené pouze pro jemu nejbližší okruh analytiků se zmiňuje také Jones (1951, s. 231), který navštívil Freuda v létě 1909. Jones (1951, s. 231) popisuje, že se mu Freud s tímto záměrem svěřil, ale nerealizoval jej.

Freud zřejmě nakonec změnil názor a rozhodl se uvést pojem protipřenos na veřejnost, neboť první Freudovou prací zabývající se technikou psychoanalytické terapie publikovanou po výše zmíněném Freudově sdělení Jonesovi byla stať „Budoucí vyhlídky psychoanalytické terapie“ z roku 1910, ve které Freud poprvé veřejně použil pojem protipřenos.

Bylo to poprvé, ale zároveň také i naposledy, co ve svých veřejně publikovaných spisech (na rozdíl od dopisů) popsal explicitně tento termín: „Povšimli jsme si protipřenosu…,“ napsal Freud (1910/1997b, s. 94) a představení tohoto důležitého aspektu psychoanalytické terapie nevěnoval více než jeden jediný odstavec textu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Protipřenos v psychoanalýze.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.