agent

John Francis Kovář

4

ARMÁDY

NESMRTELNÝCH

Jiří W. Procházka & Miroslav Žamboch

PRVNÍ RYZE ČESKÁ SCIFI / FANTASY SÉRIE!!!

Copyright (c) Jiří W. Procházka & Miroslav Žamboch, 2005

Cover Art (c) Jan Doležálek, 2005

Design (c) Karel Kadlec, 2005

Edition (c) 2005

All rights are reserved

ISBN 80-7254-748-X

OBSAH

ROZRUCH NA CÍSA Ř SKÉM DVO Ř E

PURPUROVÁ ZÁ Ř E NAD PRAHOU

ÚTOK FANTÓMA

PÁD DO Ř ÍŠE ST Ř EDU

Z HROBKY DO KOBKY

VZK Ř ÍŠENÍ ZLA

NA ZÁPAD

CA Ř IHRAD BOJUJÍCÍ

NA OBZORU EVROPA

TISÍC GOLEM Ů

ARMÁDY NESMRTELNÝCH

EQUILIBRII FERRARIUS

ROZRUCH NA CÍSAŘSKÉM DVOŘE

Rudolfa II. obklopily plameny. Panovník zkřížil paže v marném obranném gestu, ale to ještě neměl být konec. To byl jen počátek běsů, jež vtrhly do korunovačního sálu. Vladař sice věděl, že zuřící oheň je pouze světelné divadlo, ale vypadalo nad očekávání reálně. Zaúpěl a schoulil se na trůnu jako zbitý pes v boudě. Komoří Lang z Langenfelsu kradmo pohlédl na rabbiho Löwa. Ten stál v nachově pableskující kouli. Podlouhlou tvář mu zčásti lemoval stříbřitý plnovous, dole stočený do dvou copánků. Oči měl zavřené.

Rabbi Jehuda Löw ben Bezalel nepatřil k oněm desítkám pokoutných šarlatánů, léčitelů či samozvaných černokněžníků, kteří se snažili uchytit na výplatní listině císařského dvora. Rabbi Löw byl opravdový a největší čaroděj, jaký kdy žil v tomto světě.

„Rabbi, Jeho Veličenstvo by si zřejmě rádo dopřálo oddech,“ poznamenal komoří. Mág kývl a zvolna skláněl paže. Záře plamenů pohasínala, povědomá opona se stahovala. Rudolf II. sledoval doutnající trosky výstavného souměstí, ožehnuté řady cypřišů a tújí, rozbořené chrámy a trosky domů. Po chvíli se vzpamatoval, podrbal se ve vousech a zamyšleně pronesl:

„Takhle tedy skončila Sodoma a Gomora. Alespoň v tom, jak říkáš, paralelním světě. Ale tak může skončit i náš svět, není-liž pravda?“

Rabbi Löw přikývl:

„Ano, Vaše Veličenstvo. Tak to popisují pergameny, z nichž dokáži přenášet obrazy v nich skryté.“

Vystoupil z pohasínající purpurové koule. Hladce prolnul jejím povrchem a obrátil se k ní. Pohybem rozevřené dlaně ji smrštil do velikosti věštecké koule. Opalizující křišťál k němu doplul prostorem a nechal se skrýt v záhybech dlouhého pláště. Rabbi přistoupil k císaři a v ruce se mu náhle zjevil svitek pergamenu. Podal jej zkoprnělému panovníkovi. Ten jej rozvinul, ale spatřil pro něj zcela nesrozumitelné hebrejské písmo.

„Z těchto znaků dokážeš vyvolávat do vzduchu pohyblivé obrazy?“

„Vím, zní to pošetile,“ pousmál se mág. „Ale jest to tak. Pergamen byl upravený dávnými alchymistickými postupy a od té doby působí coby zdroj opticky provázaných obrázků. Je to vlastně obdoba knihy; ta v sobě též dokáže uchovat jak písmo, tak ilustrace.“

„Jak to vysvětluješ, zní to jednoduše,“ zasmál se císař možná až příliš křečovitě. Nicméně to byl signál pro dvorní elitu a přístojící služebnictvo. Všichni se začali usmívat a tiše si sdělovat, jaká že je to císař hlava otevřená. Nakláněli se k sobě a rozkládali rukama. Dámy se ovívaly vějíři a každý švitořil a pitvořil se tak, jak to etiketa pro podobné chvíle předepisuje. Císař pozvedl paži a dvořanstvo zmlklo jako ptáci před bouří.

„Stačí nám tedy uchovat přítomné děje na takovéto pergameny,“ pokračoval, „a přenecháme budoucím generacím vše, čeho jsme v této zemi dosáhli. Aby si naši potomci cenili znalostí a práce svých předků.“

„A zejména vás samotného, Vaše Veličenstvo,“ podotkl Lang a lehce se uklonil.

„Sám bych to neřekl lépe, věrný Langu,“ pousmál se monarcha, ale obrátil se zase k Löwovi. „Ctihodný rabbi, pěkné představení jsi nám přichystal, poutavé, děsivé. Ale zaslechl jsem, že máš v rukávu ještě další zázraky.“

„Nevím, co přesně máte na mysli, Veličenstvo,“ rabbi zkoumavě pohlédl na Rudolfa.

„Myslím tvého sluhu, hliněného Golema,“ řekl vladař a povstal. Rozpažil ruce a oslovil přítomné: „Nu, řekněte sami, nechtěli byste spatřit tu mysteriózní figuru?“

„Ó, ano, Vaše Veličenstvo,“ zašumělo sálem.

„Neslyšel jsem,“ pohlédl Rudolf II. šibalsky na rabína. „Možná ani veliký rabbi nezaslechl zřetelný souhlas s mým nápadem.“

„Ano! Golema! My chceme Golema!“ začali skandovat dvořané.

Lang je dirigoval do rytmu hůlkou a panovník spokojeně poklepával střídavě podpatkem a špičkou boty do podesty trůnu.

„Golema! Golema!“ srovnali dvořané konečně rytmus.

„Povězte sám, rabbi, vy byste měl srdce odolat tak vroucímu přání?“ řekl Rudolf a rázem umlčel organizované nadšení.

„Vaše Veličenstvo, svého sluhu jsem nechal doma a…“

„Ale přece od doby, co lidstvo vynalezlo kočáry a sestavilo koňská spřežení, není problém kohokoli a odkudkoli dovézt.“

„S dovolením, pane – Golem přijde sám. Potřebuji jej však oživit.“

„Brání tomu něco? Špatné postavení hvězd nebo snad mé nedobré zažívání?“

„Golem není zvyklý na tak početné obecenstvo, pane.“

„Dobře. Sloužící odejdou a příslušníci dvora se skryjí za sloupy nebo do přilehlých komnat. Bude to tak vyhovovat mystickému sluhovi?“

Rabbi Löw mírně kývl. Nechtěl císaři oponovat, již tak byl rád, že dokázal u panovníka vzbudit zájem o staré Židovské město a zejména o jeho obyvatele.

„Takže za hodinu můžeme pokračovat, rabbi?“

„Jak si přejete,“ uklonil se mág a odkráčel středem sálu. Venku čekal zapřažený kočár s císařským erbem. Čaroděj nasedl a z okna ještě jednou pohlédl k večerní obloze.

Z temných mračen se poprvé zablýsklo.

Císař Rudolf II. byl svérázný vladař. Po Evropě byl proslulý jako zanícený mecenáš a sběratel umění. Byl to stoupenec i takových oborů, jakými byla třeba alchymie, astrologie či magie. Těžko ho jeho komoří přesvědčovali, že přijímání vyslanců, vyřizování diplomatických depeší nebo soudních sporů je důležitější než sběratelská vášeň. Sám Rudolf se nikterak netajil tím, že vladařské úkoly vykonává jen jako nutné zlo, jež ho neustále odvádí od záležitostí mnohem poutavějších. Císař nacházel čím dál větší zalíbení v uzavřeném, až obskurním světě, který si kolem dvora během let vytvořil. Musel by však zaplnit tři Zlaté uličky, aby vyrovnal znalosti a magické umění jediného židovského rabína.

Od vchodových dveří zazněl trojitý úder obřadní holí o dubovou podložku. Císař si utřel ubrouskem ústa a vrátil na alpakovou mísu šťavnatý kousek kýty. Opláchl si prsty v keramickém umyvadle, otřel se o nabídnutou bílou osušku a kráčel zpět k trůnu. Ještě dožvýkával kousek masa, když se ode dveří ozvalo:

„Rabbi Jehuda Löw ben Bezalel a jeho…“ ceremoniář suše polkl. „Jeho doprovod.“

Za rabínem do Vladislavského sálu vkráčel obr.

Rudolf II. se málem zakuckal. Měl jakési povědomí o hliněném sluhovi, ale vždy si jej představoval jakožto poněkud přerostlou marionetu kočovných komediantů. To, co právě spatřil, podstatně změnilo jeho představy o „služebníkovi“.

Za židovským stařešinou kráčel takřka třímetrový kolos. Navzdory rozšířenému tvrzení, že byl stvořen z hlíny, vypadal mocněji než rytíř v plné zbroji. Na těle měl přibité ocelové pláty. Lokte a kolena mu kryla kroužková zbroj. Na hlavě měl pokrývku z kroužků oceli a ve tváři strnulý výraz sochy antického imperátora.

„Vaše Veličenstvo, toto jest Golem,“ pronesl rabbi Löw. „Stvořil jsem jej k těžké robotě, abych lidem uvolnil ruce i čas k věcem, k nimž jsou spíše vhodní. Tedy ku bádání, k drobné rukodělné práci či k objevování tajemství hmoty neb ducha. Golem a jemu podobná stvoření mohou odejmout z lidského rámě většinu nejsprostší a nejtěžší práce.“

Císař pozoroval neživého sluhu s vytržením, ale náhle mu do zorného pole vstoupil polní maršálek Basta. Rudolf II. v pozadí zahlédl komořího Langa, který nenápadnými gesty vybízel důstojníka k větší aktivitě. Maršálek si promnul hustý, ne právě pěstěný knír a předstoupil před panovníka.

„Vaše Veličenstvo!“ srazil paty, až to zazvonilo. „Dovoluji si doplnit myšlenku zde přítomného, a totiž to, že Golem a další jemu podobní homunkulové najdou nejlepší uplatnění zejména na poli válečném!“

Rudolf II. vlídným, ale rázným pokynem paže zklidnil rozvášněného důstojníka a odklidil jej ze schodů pod císařským trůnem.

„Na tom něco je,“ řekl zamyšleně a zvedl se. Obešel hliněného obra a zastavil se před ním. Zaklonil hlavu a hleděl mu do neživé tváře.

„Dal sis záležet, rabbi,“ pronesl tiše. „S tímto vzezřením Golem opravdu přináleží více do lítých bitev než ku tahání důlních vozíků.“

Pověstmi opředený umělý člověk měl ostře řezanou tvář. Oči byly úzké a žhavé, připomínaly útroby kovářské výhně. Pod trojúhelníkovitým nosem bez dírek se rýsovaly sevřené rty, tak pevně sevřené, že nebylo možné odhadnout, zda se někdy pootevřely; a co z nich v tom případě vyšlo – zda výdech nebo slovo. Na jeho tváři nebyl vidět ani náznak emoce. Golem při vstupu do rozlehlého gotického sálu bedlivě mapoval rozměrný prostor; každý kout, každý možný úkryt. Pán ho odjakživa učil obezřetnosti.

„Goleme,“ říkával mu, „lidé tě všude nepřijmou coby oporu, jako ulehčení práce. Někteří tě budou nenávidět, jiní tě budou chtít rozbít.“ To mu vštěpoval moudrý a laskavý rabbi Jehuda Löw ben Bezalel. „Někteří si budou přát, abys v jejich jménu ničil, zabíjel… Ale k tomu jsi nebyl stvořen, Goleme! Můžeš se jen bránit! Toliko a pouze bránit! Pamatuj, Goleme – to jest první zákon tvé existence!“

„Rabíne, nastal čas, aby umělý sluha předvedl něco ze své dovednosti,“ otočil se vladař na mága.

„Jistě, Vaše Veličenstvo,“ odvětil rabín a pohledem bleskl po maršálkovi a komořím. „Golem utáhne kočár plný cestujících, v bezvětří dokáže pohnout lopatkami větrného mlýna, projde požářištěm a odklidí hořící zbytky stromů či krovů a dovede vzdorovat i jiným pohromám, třebas když…“

„Třeba když jde o ohrožení lidských životů?“ vpadl mu do řeči komoří Lang.

Císař se na něj obrátil: „Co má zase tohle znamenat, Langu?“

Komoří se usmál, lehce se uklonil a pak pokrčil rameny, až mu zašustily šaty. Ukázal kostnatým ukazovákem na maršálka. Basta se potutelně usmíval. Šedivá vousiska mu trčela z tváře jako kryse a oči měl pichlavější než plod lopuchu. Jakmile si všiml – ostatně, čekal na to celou tu dobu – že na něm vladař spočinul zrakem, napřímil se a vykřikl:

„Mým prvním a posledním úkolem je zajistit bezpečnost Jeho Veličenstva!“

„Ale jistě, jistě,“ zabručel Rudolf. „V tom vám přece nikdo nebrání.“

„Proto je nutné znát bojové schopnosti tohoto homunkula!“

Rabín na to jen mlčky zavrtěl hlavou.

„Co tomu říkáš, rabbi?“ zeptal se panovník.

„Golem samozřejmě ovládá i běžné zbraně. Jsou to vlastně také jen nástroje,“ odkašlal si mág. „Ale dosud neměl příležitost využít této zručnosti.“

„Takže to nyní můžeme vyzkoušet, ne?“

„Jak si Vaše Veličenstvo přeje,“ povzdechl rabín.

Císař pokynul rukou a opět se usadil na trůn. Polní maršálek spokojeně kráčel do středu sálu. Tasil kord a vydal několik rázných rozkazů. Po chvilce zaduněl prostorem dupot desítek nohou. Jednotka osobní císařské stráže, přes sto pěších trabantů, nastoupila před řadami pilířů mezi vysokými okny. Sešli se zde jak příslušníci běžných patrol a čestných hlídek, tak i trabanti, kteří sloužili mimo jiné třeba jen jako poslové a plnili další specifické úlohy na císařském dvoře.

Vojáci byli ze sošného protivníka poněkud vyvedeni z míry.

„Prvních osm mužů, útok!“ nenechal jim maršálek Basta možnost vzpamatovat se a mávl důstojnickým kordem. „Halapartny, kordy!“ Čtyři vojáci vyrazili se skloněnými halapartnami, za nimi další s tasenými kordy. Golem stál nehybně a očima mu občas projela jiná intenzita žáru. Měl protivníky zaznamenané v křemenné paměti a rozhodoval se, jaký stupeň sebeobrany použít. Pootočil ohromnou hlavu k rabínovi. Ten mu ukázal tři vztyčené prsty.

„Co mu to naznačuješ, rabbi?“ zašeptal vladař napjatě.

„Že může použít aktivní obranu, třetí stupeň. Nesmí dojít k vážnému zranění či smrti.“

„Kolik stupňů máte s Golemem dohodnutých?“

„Šest.“

„To je dost. A co je to třeba pátý stupeň?“

„V nasazení páté síly by Golem dokázal prorazit pilíř Karlova mostu.“

„Chlapík, ten tvůj Golem,“ podotkl císař poněkud strnule. „Doufám, že ho máš pod kontrolou. Nerad bych na Staré Město jezdil přívozem.“

„Nebojte, Veličenstvo. Je v moci šému a ten ovládám pouze já. Bez šému je Golem bezcenný; hliněná figura pobitá pancéřovými pláty.“

„Kde ho máš, ten zázračný šém?“

„Na bezpečném místě,“ poznamenal rabbi Löw. „V Golemově hlavě.“

Venku se zablýsklo. Celá síň se na okamžik rozsvítila oslnivě fialovým jasem. Rabbi znepokojeně vzhlédl k velkým oknům.

Golem jediným pohybem přerazil dvě halapartny, třetí uchopil i s vojákem na konci a mávl jím. Voják se držel sice pevně, ale pak už to nevydržel a vlétl do protější nastoupené řady. Mezitím se k obrněnci dostali šermíři a sem tam se jim podařilo obra zasáhnout. Byly to rány, po jakých by člověku odpadla uťatá paže nebo hlava, ale Golem je nevnímal. Neměl v sobě zabudované snímače bolesti, k čemu také… Obr uchopil nejbližšího gardistu za paži a mrštil jím do útočících. Poslední z halapartníků bodl Golema takovou silou, až o něj zlomil ratiště. Než stačil udiveně pohlédnout na pahýl zbraně, také následoval vzdušnou cestou své předchůdce.

„Do útoku!“ řval Basta a nadšeně mával kordem. V duchu se viděl velitelem pluku hliněných bojovníků, učiněné armády nesmrtelných. Ze shluku vojáků, kteří se sesypali na železem pobitého protivníka, jeden za druhým vylétali se skřekem vzhůru, k bohatě zdobenému stropu, a s hekáním dopadali na kamennou dlažbu. Postupně přibývalo ležících a skučících postav poházených po sále – a ubývalo útočníků. Rabbi Low na to hleděl s určitým znepokojením. Nerad viděl Golema v téhle situaci, ale na druhou stranu, je to další zkouška jeho schopností…

Císař vše pozoroval s dětinským zaujetím. Obecenstvo skryté za sloupy se bavilo. Kdy jindy mělo možnost sledovat nafoukané členy císařovy osobní gardy, jak poletují sálem s ledabylou lehkostí zpěvného ptactva. Jen ten zpěv jim moc nešel… Dvořané se roztleskali a Golem se mezi dalším odhozením útočníků lehce poklonil. To vyvolalo jásot. Zdálo se, že o hrdinovi dnešního večera bylo rozhodnuto. Hliněný, brněním pobitý kolos si získal srdce publika a stejně tak i srdce císařovo. Monarcha povstal z trůnu a přistoupil k rabínovi:

„To stačilo, rabbi. Nech mi ještě pár vojáků, aby mohli střežit mé komnaty,“ pousmál se vladař. „Tvé dílo jest obdivuhodné.“

„Děkuji mnohokráte, Vaše Veličenstvo.“

„Prozraď mi ale, proč nevyužiješ tuto sílu z hlediska vojenského? Já sám bych si u tebe objednal tři takové zdatné chlapíky, a to uvažuji jen o privátní stráži. Nemluvě o jejich zapojení do vojenských operací. Tví Golemové by se stali chloubou každé armády,“

„Toho se právě obávám, pane.“

„Ale no tak! Sám přece tvrdíš, že jejich ovládání třímáš pevně v rukou, ne? Ten – šém, jsi říkal? – šém přece dokážeš stvořit jen ty, neníliž pravda?“

Rabbi kývl na souhlas: „Ano. V našem světě nemůže existovat druhý takový šém.“

„V tom případě nevidím problém,“ zasmál se Rudolf povzbudivě. „Nám přece do jiných světů nic není,“ dodal s pohledem upřeným na rabína. „Ten náš nám bohatě stačí. Nebo si ho snad musíme nějak zvlášť zasloužit?“

Panovníka přehlušilo ostré zahřmění. Blesk musel zasáhnout některý z pražských paláců, tak blízko to bylo. Mág se zakabonil a pátravě se rozhlédl. Venku se rozzuřila nečekaná bouře. Atmosférické výboje křižovaly oblohou jako opilí vozkové Koňským trhem.

„Přesně tak, pane,“ řekl tiše. „Náš svět si musíme zasloužit.“

Císař na něj tázavě pohlédl. Ale to také bylo poslední, co ještě v klidu udělal.

Truoaaasssk! Do Vladislavského sálu v třeskotu rozbitých oken vpadly černé stíny. S nimi vstoupila do prostor Pražského hradu smrt. Brutální, surová smrt.

PURPUROVÁ ZÁŘE NAD PRAHOU

Do korunovačního sálu vtrhlo snad hejno obřích netopýrů. Dvorní suita a naříkající členové palácové gardy ztichli. Jen jeden člověk nebyl vyděšený, vlastně – člověk a jeho výtvor. Rabbi pohlédl na sluhu a mrknul na něj. Zvedl ruku a ukázal všech pět prstů. Golem kývl hlavou.

Bleskurychlí útočníci poletovali nad hlavami lidí nebo přebíhali po stěnách rychleji než pavouci sekáči. Sráželi nebohé dvořany a trabanty jenom tehdy, když jim stáli v cestě za jejich cílem, za rabínem a jeho sluhou. První tři útočníci se snesli na Golema z jednoho z obrovských lustrů. Na brnění homunkula zajiskřilo ostří katan. Dalších pět bojovníků se na něj vyřítilo zpoza kamenných pilířů. Za nimi zůstávaly pouze mrtvoly a krev. Ke zkoprnělému maršálkovi se dokutálela hlava s vytřeštěnýma očima; patřila dvornímu šaškovi. Jeho poslední vtip se opravdu povedl. Basta sledoval klikatou červenou stopu, odkud se šaškova kotrba přikutálela. Na konci cestičky se s určitou dávkou brutální komiky potácel bezhlavý trup – pokud by šlo o cirkusácké představení, všichni by jistě zmírali smíchy. Nyní také všichni umírali, jenže smíchy to zrovna nebylo. Černé komando zakrátko obsadilo Vladislavský sál. Sedm z nich rabbi Löwa sevřelo v kleštích. Mlčeli.

„Aby vás čert spral,“ zašeptal čaroděj a máchl paží. V pěsti svíral pokřivenou dubovou hůl, o níž se vděčně opíral nejen při chůzi po starých zámeckých schodech. Hůl se během mávnutí proměnila ve žlutě zářící svazek světla.

Námezdní bojovníci před průnikem do císařského paláce dobře věděli, že půjde do tuhého. Ale že půjde až tak moc do tuhého, to jim došlo až nyní.

Nejvyšší válečník s očima jiskřícíma adrenalinem se objevil před bělovlasým starcem jako první. Hrozivě zakřičel, pak udiveně zakňoural… a pohlédl si na hruď. Ránu světelným mečem ani necítil. Pozoroval jen, jak mu krev prosakuje skrze porušenou látku. Pak už neviděl nic. Vrchní polovina těla se mu svezla po šikmé hraně a s tupým žuchnutím dopadla na podlahu vykládanou italským mramorem, teprve potom se rozpůlenému bojovníkovi podlomila kolena. Zbytek těla se poskládal na podlahu ve tvaru krvavého origami.

Podobně dopadli další útočníci, kteří se rozhodli zlikvidovat bělovlasého starce; s tím rozdílem, že jim rány dělily trupy pod odlišnými úhly. Jednou se válečník rozpůlil na dva hubenější, života již neschopné kusy, následující se podivil, co ho to zasvědilo na krku, než mu odpadla hlava. Po dlažbě sálu i po schodišti stékaly proudy krve. Všude se povalovaly a pocukávaly zbytky těl. Rudolf II. se skrýval za trůnem a pozoroval další představení. Tento kus, jak pochopil, nebyl světelné divadlo ani vojenské manévry.

Rabbi si prosekával cestu řadami nepřátel, jako by si klestil cestu hustým mlázím. Blížil se ke Golemovi. Hliněný kolos měl také práce víc než dost. Nejdříve rozdrtil o sloup nejdotíravější agresory, dalšímu rozdupl hrudník, až mu z něj vylétlo srdce, a jakémusi nepozornému šermíři vytrhl ruce i se zbraněmi z těla. Katana se odrazila od obrova předloktí a dopadla na zem stále svírána utrženou rukou… Protivníci se rojili jako vzteklí, zkvašeným medem opilí sršni. Rozbitými okny jich sem vnikl další roj.

„Goleme!“ zvolal rabbi, když spatřil následující útočnou vlnu. „Třetí zákon! Znič se!“

Golem ho uslyšel. Právě umlátil dva válečníky o sebe, až jim lebky duněly a praskaly více než keramické nádobí z Koňského trhu. Kývl obrovskou hlavou s rudě zářícím šémem, ještě jednou zhadrovatělými postavami vymetl okolí a pak je zahodil.

Ve žhavých zřítelnicích se mu zjevil stín zármutku. Dobrý sluha, věrný homunkulus – v budoucnu nazvaný robot – zaslzel. Byly to kovové slzy a kutálely se mu po tváři jako roztavené olovo. Golemovi se líbilo v lidském světě. Svěsil paže pobité kovovými pláty – a znehybněl. Stala se z něj keramická skulptura kombinovaná s ocelí, mistrovské dílo dosud nepojmenovaného uměleckého směru. Hlava mu rudla rychleji než zapadající slunce. Obr umíral jako hvězda. Rabbi se bránil dotírajícím útočníkům a v duchu počítal: „Pět, čtyři, tři, dva…“

Zlikvidoval nejsnaživější černooděnce a padl na zem v očekávání exploze. A nic. Udiveně pozvedl hlavu.

Golem stál na místě, nehýbal se – a na čele měl drolící se ránu. „Šém,“ vydechl rabbi Löw. Rozhlédl se. Černí bojovníci zmizeli, jako když mávne modrým petrklíčem. Byl slyšet jen šelest povlávajících závěsů. Rabbi pohlédl vzhůru. Na pozadí gotické klenby zahlédl stín, jenž se mihl rozbitým mozaikovým oknem.

Duooomb! Rabbim to trhlo stejně jako všemi v sále. Golem se zřítil na podlahu. Zadunělo to stejně, jako by se zhroutil jeden z pilířů svatovítského chrámu. Rabbi Jehuda Löw ben Bezalel sevřel rty. Po zakrvácené, strhané tváři mu stékaly slzy. Jeho výtvor, bystrý společník při hře v šachy či pomocník v laboratoři, jeho „syn“ se rozpadal. Po hliněném těle se rozbíhaly vlásenkové pukliny, zprvu kryté železnými pláty brnění. Tu a tam se ozval praskot. Destrukce nabírala na intenzitě. Povrch obra byl ve chvíli rozpraskaný více než dno vyschlého jezera. Z těla mu s řinkotem odpadaly částí brnění. Poté ničivá praskající vlna přešla na končetiny a zhmožděnou hlavu. Tam, kde byl šém, jen světélkovala jeho stopa.

Mág přistoupil k umírajícímu homunkulovi a položil mu dlaň na praskající čelo. Golemovi se na okamžik rozzářily již pohaslé oční štěrbiny. Tak moc chtěl vyjádřit vděk za svou existenci – tak moc chtěl projevit lítost nad tím, že zklamal…

„Ne, Goleme. Nemáš se za co omlouvat,“ zašeptal rabbi. „To já jsem ti dal ten příkaz.“

Golemovi se zablesklo v očích.

„Byl jsi můj přítel, Goleme – a jako takového tě pomstím,“ pronesl rabbi Löw.

Golemovy oči se na okamžik rozjasnily – a vzápětí potemněly a hlava pukla vedví. Čaroděj do ní vsunul ruku. Hliněná postava i rabín se pohroužili do shluku sinavé záře. Mág nasával stopu po ukradeném šému. Vytáhl dlaň a ta fosforeskovala zářivěji, než kdyby na ní tančily zamilované světlušky. Rabín rázně vstal a pozvedl ruku. Jas zesílil, oddělil se od mága a podobný kulovému blesku vyrazil rozbitými okny ven, do noci.

„Jdu za vámi. Tak se připravte,“ pronesl pln nenávisti. „Na to nejhorší…“

A vzlétl ke stropu.

Noc byla teplá a vlahá jako klín nevěstky. Střechy malostranských paláců a domků se koupaly v uspávajícím svitu luny. Z bíle omítnutých komínů stoupaly k nebi modravé proužky kouře. Praha v renesanci…

Rabbi prolétl oknem a dopadl na střechu. Pod ním prasklo několik tašek. Chvíli zůstal v podřepu. Rozhlédl se a spatřil zbytek útočníků. Bylo jich devět. Přebíhali po střechách, přeskakovali ulice a náměstí směrem ke Karlově mostu. Zastavili se však již na Vlašském rynku, na střeše kostela sv. Mikuláše, v té době ještě gotické stavby s pyšnou, strohou věží a křížem na vrcholu. Měli k tomu pádný důvod.

Na vrcholu věže se rozzářil olbřímí výboj a osvětloval Prahu jako snový úplněk. Černooděnci se k němu blížili a kulový výboj evidentně reagoval na jejich přítomnost.

Rabbi se rozběhl po střešním hřebenu jednoho z paláců, vyskočil a letěl. Soustředil vnitřní sílu na překonání gravitace. Stejně jako příslušníci čínských bojových klanů uměl zdolávat neuvěřitelné vzdálenosti vzduchem. Útočníci se shromáždili na spodní části střechy kostela. První etapu mise splnili, nyní dostali další úkol; zdálo se, že o dost těžší – zdržet jednoho řádně naštvaného starce. Podle toho, co spatřili a zažili v císařském paláci, to vypadalo na poslední úkol.

Rabbi oběhl sv. Mikuláše po střechách z druhé strany. Za ním v dáli šuměla Vltava ještě nesloženou Mou vlast a před ním se vzpínala nasvícená střecha monumentální stavby. Na krajích a v rozích střechy postávalo osm černých bojovníků, devátý dobíhal na vršek stavby. To on měl rabínův šém.

Rabbi předpažil jako na spartakiádě. V rukou svíral pableskující hůl a mumlal antigravitační zaklínadlo. Znělo to asi jako: Už mě vážně serete, abrakadabra, parchanti.

Přelétl prostor nad náměstím a než dolétl k věži, zasáhl paprskem dva muže v černém. První se s krátkým zaječením zřítil do hloubi náměstí a tam se roztříštil do podoby čerstvě umletého tatarského bifteku. Druhý visel za ruku na obvodové kamenné římse. Klasická akční jednoručka.

Kolem mága zasvištěly ozubené hvězdice. Jedna mu prosekla rukáv a škrábla jej do nadloktí. Rabbi během letu předvedl kotoul spojený s výkrutem a akrobatický manévr ukončil dopadem snožmo na břidlicové tašky. Vzorně upažil. Měl vytříbený cit pro estetiku boje i bojovou choreografii. Dupl na prsty bojovníkovi, který stále svíral okraj římsy. Byl to jistě ohleduplný muž, když padal, nekřičel, aby nerušil pokojné obyvatele Malé Strany. Po chvíli se zezdola ozvalo čvachtavé žuchnutí.

„Tak kolik vás ještě je?“ otočil se rabbi. Šest bojovníků se rozlétlo ke starci. Mág vyčkával. Koutkem oka zahlédl sedmého cizince. Vkládal kouzelný šém do nitra sršícího blesku. Rabbi po něm mrštil hůl. Ta se rozzářila jako meteorit a prorážela atmosféru s hřměním, které by mohl závidět kdejaký přírodní blesk.

Z oslnivé špice na vrcholu kostela vylétla vstříc čarodějnické holi quarkgluonová plazma. Šířila se z epicentra jako kruhy na vodě a pohlcovala stroboskopickou září okolní prostor. Rabbi poznal, že narazil na stejně mocného protivníka. Soustředil mysl na vyvolání časoprostorového fantóma. Předpažil vychrtlé ruce proti jiskřící střeše. Látka pláště se svezla z paží a odhalila fosforeskující žíly, jež dodávaly do konečků prstů koncentrovanou energii.

Plazmatická vlna se blížila. Rabbi hlasitě přednášel sloky magické formule a světelná koule opouštěla jeho dlaně…

Mág ucítil další zásah hvězdice, sekla ho do levého ramene. Neměl však čas sledovat lidské útočníky, musel se soustředit na nepřítele na vrcholu chrámu. Další ráně se sice podvědomě vyhnul, ale katana mu rozsekla podélně stehno. Čaroděj klesl na bok, ale stále držel konzistentní energetické pole vůči plazmatické vlně. Stálo ho to veškerou sílu, takže z pohledu zbylých bojovníků byl bezbranný jako štěně před konečným zapracováním do masa tří barev. Druhý muž stál u něj a vytahoval mu meč z boku. Z rabína crčela krev vydatněji než voda z kamenných chrličů při letní průtrži mračen. Nad ním se tyčila temná postava a vedle ní se shromáždily další čtyři. Rabbi na ně hleděl s očividným nezájmem. Bylo mu jedno, jestli ho rozsekají teď nebo potom. Nepovažoval to za hlavní problém večera.

Plazmatická vlna se srazila s rabínovým světlem. Exploze vyvolaná průnikem energií a reakcí slučitelných částic vytvořila nad Prahou světelný úkaz podobný neskutečně obrovské, vlnící se medúze. Oslepující záře na chvíli přesvítila lidská těla i domy. Na střeše kostela postávaly kostry s napřaženými zbraněmi, v budovách se převalovaly kostry spáčů a po ulicích kráčely kostry ponocných. Praha se změnila v obrovskou kostnici. Sršící kulový blesk se odpoutal z kupole a ztrácel se v atmosféře. I s ukradeným šémem.

Rabbi Löw bezmocně zavrtěl hlavou a lhostejně sledoval bojovníky, kteří se shlukli kolem něj. Výhružně se nad něj nakláněli a meče měli napřažené k poslední ráně. Nakláněli se více a více… Až padli. Proudy krve z jejich trupů stekly po střešní krytině do okapů a s tlumeným zurčením mizely v hloubi odvodních trubek.

„Konečně,“ hlesl rabín. „To jste měli k večeři ryby nebo snad taky držíte šábes?“ vykašlal z úst chuchvalec krve.

„Promiňte, nemohli jsme usměrnit synchronizovaný tunel,“ pronesl John F. Kovář omluvně a utíral si meč o oděv zabitého.

Dýku ze zad toho druhého jen lhostejně vrazil zpět do pochvy, ale zbraň od pověstného okinawského mečíře Hattori Hanza si zasloužila řádné ošetření.

Ženy a zbraně si přímo říkaly o Kovářovu péči…

„Kdybyste nebyl takhle zřízený, tak bych vám fakt vynadala,“ zašeptala komtesa de Villefort. Klečela u krvácejícího mága. „Proč jste nás nezavolal hned, jak se objevili? To jste si, rabbi, opravdu myslel, že je zvládnete sám?“

Stařec se bolestivě pousmál a přikývl. Andrea ho pohladila po čele pokrytém krůpějemi studeného potu. Obrovský holohlavý černoch mezitím odhazoval ze střechy rozsekané mrtvoly.

„Sajrajti,“ poznamenal pro sebe. „Kde se tady vzali? Létající Asiati, tady v téhle době?“

„Dobrá otázka,“ pohlédl na něj Kovář. „Odpověď svítí támhle,“ ukázal na špici kostela. „Hyperfantóm. Dostal to, po čem šel, a za chvíli zmizí.“

„Nezmizí za chvíli. Zmizí teď,“ zachrchlal rabín a všichni se ohlédli. V nebi se uzavírala časoprostorová propusť. Byla to vskutku řásnitá polární záře. Mihotala se a ztrácela nachový odstín a stávala se jedním z mnoha šedavých mračen.

„Rabbi, chápu to dobře?“ podotkla Andrea de Villefort. „Šém je v čudu?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy JFK 004 Armády nesmrtelných.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.